282 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK, 1905. 



Till äran af att vara skruf propellerns uppfinnare finnas 

 många kandidater: 



I Wien af täcktes år 1863 ett monument öfver Josef 

 Ressel, hvilken österrikarne anse vara propellerns uppfinnare. 



I Frankrike vill man ge äran af denna uppfinning åt 

 Fredric Sauvage, stundom äfven åt Johan I. Bernoulli. 



Vår landsman John Ericsson var icke den förste, som 

 i tal eller skrift föreslog propellern, men han var den förste, 

 som, medels konstruktioner i järn och brons, framlade omot- 

 sägliga bevis för, att skrufpropellern var en bättre propul- 

 sionsapparat för oceangående fartyg än de förut använda 

 skofvelhjulen. 



Ytkondensorn. 



Ända till början af 1880-talet arbetade alla oceangående 

 båtars maskiner med ett lågt ångtryck, vanligen uppgående 

 till 2 atm. öfvertryck. Då, som bekant är, framställning af 

 en kg ånga af 2 atm. tryck kostar nästan lika mycket värme 

 som framställning af en kg ånga af 20 atm (skillnaden mindre 

 än 5 7o), men den senare ångan kan lämna mångdubbelt 

 mera arbete än den förra, inses lätt, att det, med hänsyn till 

 bränsleekonomien, blir ett stort slöseri att använda ånga af 

 lågt tryck. 



Dessutom förekom vid sjömaskinerna en annan omstän- 

 dighet, som förorsakade stor bränsleförlust: alla oceangående 

 fartygs pannor matades vid denna tid med hafsvatten. De 

 salter, detta innehåller, medfölja naturligtvis icke den från 

 pannan af gående ångan, utan stanna kvar i pannan, och 

 skulle snart fylla densamma med salt, om inga särskilda åt- 

 gärder vidtoges. För att salterna icke skulle utkristallisera 

 i pannan, måste salthalten hindras att stiga öfver en viss 

 gräns, och detta utfördes sålunda, att en del af det mycket 

 salta vattnet i pannan uttappades i sjön, eller »utblåstes», 

 som det tekniska uttrycket lyder, och ersattes med friskt, 

 mindre salt vatten. Det vatten, som utblåstes, var naturligt- 

 vis varmt, och det bränsle, som förbrukats för dess uppvärm- 

 ning, måste betraktas som förloradt. Det låga trycket i för- 

 ening med de ständiga utblåsningarne gjorde, att sjömaski- 

 • nerna voro långt mera bränsleödande än maskinerna på land- 

 backen. 



