FÖREDRAG VID PRESIDIETS NEDLÄGGANDE D. 12 APRIL li>05. 293 



insätta en ångmaskin, som dref en propeller. Propellern var 

 måhända icke alldeles lik nu använda propellrar, men dock 

 i hufvudsak af samma form. Försöket misslyckades, och att 

 så skedde, berodde troligen icke ensamt af propellern, eller af 

 ångmaskinen utan däraf, att propeller, maskin och fartygs- 

 skrof icke passade rätt bra tillsammans. 



Emellertid öfverflyttades maskinen med tillhörande panna 

 i en annan båt, hvarvid samtidigt gjordes den förändring, 

 att propellern utbyttes mot skofvelhjul. 



Denna båt, hvars maskinkraft, tontal och dimensioner 

 jag icke kunnat få reda på, erhöll namnet »Amphitrite» och 

 började sina turer 1818. Den gick emellan Stockholm, Väs- 

 terås och Uppsala, och var den första ångbåt för passagerare 

 i Sverige. Den gjorde sin första tur i sept. 1818, och annon- 

 sen därom lydde sålunda: 



»Som jag med mitt ångmaskinsfartyg kommer till Westerås 

 den 20 dennes, kunna de som under mitt vistande derstädes 

 vilja göra smärre lustturer i Mälaren, blifva tillfredsställda 

 mot erläggande af 1 Rdr B: ko personen. Stockholm den 7 

 Sept. 1818. Samuel Owen.» 



Detta är säkerligen den första ångbåtsannons, som före- 

 kommit i någon svensk tidning. 



Man kan väl tycka, att en så epokgörande tilldragelse, 

 som den första ångbåtens första resa i Stockholms farvatten, 

 skulle observeras och omtalas i tidningspressen med antydan 

 om den betydelse detta nya transport- och samfärdsmedel 

 måste äga för vårt lands industri och den personliga sam- 

 färdseln mellan dess olika delar; men icke ett ord därom kan 

 man uppleta i den periodiska pressen från denna tid. 



Till följd af denna pressens tystnad är det svårt att nu 

 bilda sig ett omdöme om, huru de första ångbåtarnes uppträ- 

 dande mottogs i Sverige; men man får väl antaga, att den 

 börjande ångbåtstrafiken här måste genomgå samma skärseld, 

 som bereddes den i andra länder, d. v. s. från allmänhetens 

 sida misstro, från de styrandes sida likgiltighet, och från sjö- 

 männens en motvilja, som vanligen tog sig uttryck i mustiga 

 skällsord och icke sällan i handgripligheter. Till och med lot- 

 sarne vägrade i början att lämna sitt biträde åt de af skydda 

 ångbåtarne. Sjömännen tyckte, att hvita segel uppriggade 

 på smäckra rår voro en vackrare företeelse än svarta, rykande 

 skorstenar, och att vinden, som sedan urminnes tid drifvit 



