TILL KGL. VETENSKAPSAKADEMIEN. 65 



Vidare det af öfverjägmästaren N. Sjöberg föreslagna området kring 

 Saddejaur (öfre änden), MåsJceJaur, Padjejaur och Skärfajaur i Piteå 

 lappmark, hvilket liksom föregående områden tillhör staten. National- 

 parkerna i Lappland böra dock icke få utgöra hinder för sådana flytt- 

 ningar, som möjligen för lai^parne äro af nöden. 



I detta sammanhang torde äfven böra därom erinras, att akade- 

 mien på kommitterades förslag redan till k. maj:t ingått med under- 

 dånig anhållan, att Dalby hage och Knifsåsen i Skåne måtte såsom 

 nationalparker reserveras. 



När kommitterade i öfrigt hänvisa till de i bilagan upptagna för- 

 slagen, vilja de uttryckligen betona, att äfven andra områden kunna 

 och böra ifrågasättas, ehuru kommitterade nu måst inskränka sig till 

 de förslag, som från olika håll inkommit. Ett och annat af dessa 

 hafva af kommitterade förordats, de öfriga äro att anse såsom förslag, 

 hvilka af vederbörande myndighet böra pröfvas. Det är tydligt, att 

 man vid afsöndring af områden till större eller mindre nationalparker 

 inom olika delar af landet bör söka att erhålla de för hvarje landsdel 

 karakteristiska skogar och öfriga växtsamhällen, landskapstyper och 

 ytformer så fullständigt representerade som möjligt, äfvensom att ujjp- 

 märksamheten måste särskildt riktas åt de skogar, bestånd eller en- 

 skilda träd af arter, som betinna sig vid gränsen af sitt naturliga ut- 

 bredningsområde. För förverkligande häraf vore det önskligt, för att 

 icke säga nödvändigt, att domänstyrelsen erhöUe bemyndigande att af 

 det årliga anslaget till inköp af mark för statens räkning få använda 

 något belopp för fö rvärf vande af smärre områden, som förtjäna att 

 skyddas. Andra kammarens första tillfälliga utskott vid riksdagen 

 1904 synes hafva tänkt sig något dylikt. Det heter i dess utlåtande 

 n:o 7. att »då staten pk de mest skilda ställen i vårt land äger större 

 eller mindre besittningar, kunde, menar utskottet, här och där någon 

 plats, där sällsynta djur eller växter trifvas, något egendomligt skogs- 

 bestånd, något vattenfall, någon säregen geologisk bildning och så 

 vidare fridlysas för åverkan. Här kunde naturen förunnas lefva sitt 

 ursprungliga lif, och hit kunde vetenskapsmannen eller turisten, hvar 

 och en för sina syften, vallfärda. Beträtfande lämpliga ställen för in- 

 rättandet af dylika »nationalparker», af hvilka staten redan nu är 

 ägare eller som densamma utan allt för stora kostnader kunde för- 

 skaffa sig äganderätt till, hänvisar utskottet till i detta ämne före- 

 fintlig litteratur.» Här talar utskottet följaktligen äfven om inköp af 

 till skydd lämpliga områden. 



Att det skulle åligga skogsstatens tjänstemän att sörja för be- 

 vakandet af de reserverade områdena, större och mindre, torde utan 

 vidare kunna anses gifvet. Och kommitterade hålla före, att så borde 

 ske ej blott i fråga om skogar, utan äfven i fråga om andra områden, 

 som kunde förtjäna att skyddas. Det måste nämligen anses i högsta 

 grad önskvärdt, att äfven några torfmossar af olika slag där och hvar 

 blefve afsatta till skyddsområden. Antagligen finnas dylika redan i 

 tillräcklig mängd på statens mark, hvarföre det blott gäller att ut- 

 välja lämpliga sådana, något som lätt torde kunna ske genom den 

 forstliga försöksanstaltens botanister. Detsamma gäller om smärre 



Ve.te.nskapsakadcmiens Årsbok, i. 1906. 5 



