TILL KGL. VETENSKAPSAKADEMIEN. 69 



till sjösänkningar icke må franidrifvas utan att trängande skäl för 

 desamma verkligen föreligga. 



I fråga om skydd för värt lands (IjurUf. vilja kommitterade till 

 en början därom erinra, att akademien på deras hemställan redan 

 ingått till Kgl. Maj:t med underdåniga skrifvelser dels om revision af 

 nu gällande jaktstadga, dels om total fridlysning af lunnefågeln i Bo- 

 huslän. 



Att jaktstadgan är i behof af en grundlig omarbetning, på det 

 att äfven andra djur än sådana, som kunna uppfattas såsom jaktbara 

 i detta ords vanliga mening, må blifva skyddade, har i akademiens 

 anförda skrifvelse redan framhållits, och vi behöfva sålunda ej nu 

 uppehålla oss därvid. Här må i stället vidröras en del andra frågor, 

 till en början den fara, som hotar två af våra förnämsta däggdjur, 

 björnen och kronhjorten. 



Björnstammen i vårt land har under de senare årtiondena i sär- 

 deles hög grad decimerats och torde inom sitt sydligaste utbrednings- 

 område, V. Gestrikland och angränsande delar af Dalarna, vara så illa 

 åtgången, att någon fortplantning af därstädes tilläfventyrs ännu be- 

 fintliga djur ej längre torde äga rum. I Härjeådalen. Jämtland och 

 Ångermanland är stammen äfven mycket förminskad och torde kanske 

 inalles belöpa sig till 2(J å 30 djur. I Lappland förekommer björnen 

 spridd, dock hufvudsakligen kring Torneå Träsk och kring Stora Sjö- 

 fallet, men har på det förra stället efter järnvägens framdragande ut- 

 satts för så ihärdig förföljelse, att det är fara värdt, att den därstädes 

 snart kommer att fullständigt utrotas. Det är under sådana förhål- 

 landen högeligen önskligt. att åtgärder vidtagas för att åtminstone 

 på någi"a ställen inom landet bevara detta djur, och kommitterade till- 

 låta sig därför hemställa, att björnen fridlyses ej blott inom det till 

 nationalpark föreslagna området kring Stora Sjöfallet utan äfven på 

 all annan kronan tillhörig mark, hvarjämte den ej heller på enskild 

 mark utan markägarens tillstånd borde få jagas eller dödas. Björnarnes 

 antal inom anförda område torde ej med säkerhet kunna angifvas, men 

 det uppgifves, att därstädes skall finnas en för fortplantning tillräcklig 

 stam. Det må i samband härmed anmärkas, att sedan björnen nu- 

 mera blifvit så fåtalig, är den skada, som af densamma tilläfventyrs 

 förorsakas, att anse såsom undantag och så obetydlig, att den icke 

 längre kan motivera dess fullständiga utrotande. Såsom erkännande 

 häraf får väl äfven anses, att skottpengarne för björn redan för många 

 år sedan blefvo borttagna. Då det emellertid händer, att enstaka 

 exemplar af björnen, som annars hufvudsakligen lifnär sig af vegeta- 

 bilier, blifva utpräglade rofdjur, skulle sådana genom jägeristatens för- 

 sorg äfven inom skyddsområdet kunna dödas. Gallring skulle ju äfven 

 kunucf ske, ifall stammen ökas mer än som kan anses lämpligt. I alla 

 händelser synes det kommitterade liardt när såsom en hederssak för 

 vårt land, att detta intressanta djur skyddas för fullständigt ut- 

 rotande. 



Detsamma gäller om den i Skåne befintliga stammen af kronhjort, 

 hvilken enligt benäget meddelande af förste hofjägmästaren, grefve 

 Tage Thott för närvai"ande endast torde utgöras af omkring 90 djur. 



