Växternas sinnesorgan. 



Af 

 prof. C. A. M. LINDMAN. 



Föredrag i botanik vid K. Yetenskapsakademiens högtidsdag' den 

 31 mars 1900. 



Att rörelser kunna utföras af vissa växter, har länge varit 

 bekant. Redan Linné talar därom. I sin »Philosophia bota- 

 nica» (1751) har han den uppfattningen, att »ehuru växterna 

 sakna förnimmande ('sensatio'), så bafva de dock rörelser», 

 ett bevis på att de liksom djuren äga lif, och bland exemplen 

 på rörliga växter uppräknar han arter af Mimosa. Men tjugo 

 år senare medgifver Linné, att växter finnas, som äfven hafva 

 känslighet. I sin »Mantissa plantarum altera» (1771) säger 

 han: sensitiva sunt Mimosa pudica...» (här uppräknas 5 

 Mimosa-arter, de numera s. k. sensitivorna, och ett par andra 

 växter) ; och i samma bok läsa vi om den märkliga flugfällan, 

 Dionaea, som Linné då nyss lärt känna: »sensibilia sunt fo- 

 lia ...» eller i öf versättning : »bladen äro känsliga, så att då 

 en insekt kryper upp på eller sätter sig på ett blad, så sluter 

 det sig genom att sammanlägga sina båda halfvor» o. s. v. 



Den ända in i våra dagar ganska allmänna meningen, 

 att »djuren hafva, men växterna sakna känsel och (frivillig) 

 rörelse», var således redan för Linné en öfvervunnen stånd- 

 punkt, och en mängd författare vid 1700-talets slut och under 

 1800-talets förra hälft hafva bekräftat, att växter finnas, som 

 visa både rörlighet och känslighet. Sedan Ch. Darwin upp- 

 trädt med sina beundransvärda försök på detta område (efter 

 1860), hafva många framstående växtfysiologer ägnat de nog- 

 grannaste undersökningar åt dessa frågor, och det är numera 



Vetenskapsakademiens Årsbok, i. 1!)0G. W 



