168 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1906. 



pannspröten af en insekt (Rhapigaster griseus, en skinnbagge), 

 efter en framställning af den förut omnämnde växtanatomen 

 Haberlandt. Detta känsel hcår består dels af en lång, styf 

 häfstång eller själfva håret, som sitter inpassadt utanpå en 

 por uti insektens kitinpansar; dels af en liten tapp, som går 

 ned i den mjuka massa, hvaraf poren är fylld. Då häf stån- 

 gen rör sig, kommer den lilla tappen att deformera eller så- 

 som en »stimulator» påverka porens känsliga innehåll, som 

 kan jämföras med de i en cell inneslutna plasmaflikar eller 

 »trefvare», hvilka förut omtalats. I jämförelse med Dionseas 

 känselborst är insektens känselhår af tämligen primitiv kon- 

 struktion. 



Då vi nu nämnt ordet stimulator, bör det tilläggas, att 

 en sådan inrättning äfven förekommer inom växtriket, och 

 med några ord skola vi därför erinra om sensitivan, Mimosa 

 pudica, ehuru utrymmet ej tillåter att mera utförligt behandla 

 dess känslighet och rörelser. Vi taga för afgjordt, att hvar 

 och en känner, hvilken öfverraskande manöver dess blad ut- 

 föra, då de beröras, hurusom småbladen fällas ihop och hela 

 bladet sänker sig mot jorden, och vi tillägga blott, att dessa 

 rörelser förorsakas af en mängd olika angrepp, t. ex. om 

 växten får en stöt, eller om ett bladskaft klämmes, eller om 

 det böjes nedåt med våld, eiler om något ställe af växten 

 skållas, eller frätes med en syra. eller såras med knif. Man 

 anser emellertid, att alla dessa olika angrepp förorsaka ett 

 och samma intryck på växten, nämligen en rubbning af det 

 hydrostatiska trycket, hvilken med stor hastighet fortplantar 

 sig såsom en puls våg till mer eller mindre aflägsna delar af 

 plantan. Det förtjänar äfven omtalas, att intryckets ledning 

 hos sensitivan sker genom saftströmning i särskilda lednings- 

 rör, under det de flesta andra känsliga växter hafva till led- 

 ningsbanor sin plasma, som i många fall går från cell till cell 

 i form af fina trådar tvärs igenom cellväggarna. Särskildt 

 känslig för bei öring är den leddyna, som bildar bladskaftets 

 bas närmast intill stjälken. Om den vidröres, så retas en del 

 af dess cellväfnad, det saftfyllda parenkymet, till en samman- 

 dragning, så att vätsketrycket stiger i de närmast liggande 

 ledningsrören; denna utifrån (genom vidröring) igångsatta 

 tryckändring möjliggöres därigenom, att leddynan på sin un- 

 dersida har ett par små borst, som trycka sig in i parenkymet 

 och verka såsom en eggelse (stimulus) på dess retbara partier. 



