170 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 190(i. 



fälligare och utan tvekan framhållit deras funktion såsom 

 känselapparat i inskränkt mening (1901). 



På den konkava sidan af klanget hos pympan har hvarje 

 öfverhudscell på sin midt en liten por, 2 — 6 tusendels mm. 

 vid. Den vidgar sig utåt mot cellens yttre, fria yta och 

 skiljes från den omgifvande luften af ett mycket tunnt cell- 

 väggsparti, i tjocklek knappt uppnående Vs tusendels mm. 

 Denna por är fylld af plasma, som alltså här bildar ett ut- 

 skott från cellens protoplast, jämförligt med plasman i kän- 

 selpapillerna ; anmärkningsvärd är plasman inne i poren genom 

 större likformighet, täthet och klarhet än den öfriga, hvar- 

 jämte den ofta innesluter en liten kristall af oxalsyrad kalk 

 (måhända med funktionen af en stimulator?). — Grundare 

 porer hafva gurkväxterna Lagenaria och Cydanthera. Hos 

 Bryonia finnas flera porer i en grupp på hvarje cellyttervägg, 

 och dess porer äro af två olika slag. 



Såsom en modifikation häraf må nämnas en sapindacé 

 (släktet Urvillea) : i stället för känselporen på cellytterväggens 

 midt finnas förtunnade ränder längs ytterväggens omkrets. 



Det är själfklart, att en retning ej nödvändigt kräfver 

 en direkt beröring af plasman, utan kan fortledas tvärs ige- 

 nom cellväggen; men intrycket blir naturligtvis starkast på 

 de punkter, där cellväggen är så starkt förtunnad. Att kän- 

 selporer ej äro oumbärliga för ett klänge, framgår däraf att 

 de saknas hos vinrankan och inom släktet Passiflora, hvars 

 klangen äro mycket känsligare än gurkväxternas. 



Den krökning, som inställer sig så snart klanget kommit 

 i kontakt med stödet, förorsakes enligt Pfeffer genom ändring 

 af safttrycket eller turgescensen på dess båda sidor; den icke 

 berörda sidan blir mera turgescent, till sin krökning mera 

 konvex, och en hastigare tillväxt inträder. Borzi har dess- 

 utom fästat uppmärksamheten på de långa, smala celler, som 

 ligga närmast under sinnesepitelet: de hafva tjock men mjuk 

 vägg och skilja sig påfallande från öfverhudscellerna genom 

 sin tvärstrimmiga plasma och sin långa smala cellkärna. Han 

 kallar dem »rörelsefibrer», emedan de ligga på klangets kon- 

 kava sida och sammandraga sig vid dess krökning; genom 

 sitt utseende leda de tanken på djurens tvärstrimmiga muskel- 

 fibrer. 



Klängväxterna äro mer än de flesta andra ägnade till 

 en illustration af den sanningen, att en växt icke står och 



