VÄXTERNAS SINNESORGAN. 171 



drömmer, eller lefver som i en dvala utan några handlingar; 

 de kunna tvärtom sägas vara ständigt vaksamma och verk- 

 samma för att iakttaga vissa regler, föreskrifna i artens natur. 

 Den berömde Darwin afslutar därför sin bok om de klätt- 

 rande växterna med följande ord: »Man har ofta på obe- 

 stämdt sätt påstått, att växterna skilja sig från djuren däri- 

 genom, att de ej hafva rörelseförmåga. Man borde snarare 

 säga, att växterna blott erhålla och utöfva denna förmåga, 

 då den är af någon fördel för dem. Vi se, hur högt på or- 

 ganisationens skala en växt kan komma, om vi betrakta 

 någon af de fullkomligaste kläng växterna. En sådan ställer 

 sina klangen i beredskap till arbetet, liksom en polyp ordnar 

 sina tentakler. Om klanget ställes oriktigt, så inverkar tyngd- 

 kraften därpå och det ställer sig åter rätt. Ljuset verkar 

 därpå och antingen böjer det till sig eller skjuter det ifrån 

 sig, eller också är klanget fullkomligt likgiltigt för belys- 

 ningen — allt efter som det ena eller andra är fördelakti- 

 gast. Flera dygn i sträck roterar klanget, spontant och med 

 oafbruten rörelse. Stöter det emot ett lämpligt föremål, så 

 böjer det sig hastigt däromkring och håller det fast. Efter 

 några timmar har klanget dragit ihop sig till en spiralfjäder 

 och lyfter sålunda växten upp i höjden. Alla rörelser upp- 

 höra då, men genom en viss tillväxt blir klanget nu fastare 

 och hållbarare. Klanget har gjort sitt arbete och gjort det 

 på ett underbart sätt». 



2. Statiska apparater. 



Uti inledningen har det redan framhållits, hurusom en 

 växt förhåller sig såsom ett med urskillning arbetande subjekt 

 gent emot den omgif vande naturen. Till bevis på dess akti- 

 vitet i detta afseende länder ett försök, som åskådliggör den 

 kraft, hvarmed den positivt geotropiska pålroten hos en grodd- 

 planta nedtränger i jorden. Den öf ver vinner därvid ett visst 

 motstånd, som kan mätas med vikt, i det att försöket an- 

 ordnas så att rotspetsen får trycka ned en liten vågskål, 

 under det att en motvikt lägges på den andra vågskålen. 

 Då man besinnar, att en smal och mjuk rot förmår borra 

 sig ned till betydligt djup genom hårdt packadt grus eller 

 trampad lera, så kan man ej sätta det utförda arbetet lika 

 med rotens tyngd, ty ett metallstift eller en trästicka i samma 



