'172 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1906. 



läge skulle ej kunna genom sin vikt utföra ett motsvarande 

 arbete; utan det är växtens lifskraft, som under inflytelsen 

 af tyngdkraften drifver roten ned i jorden — alla svårig- 

 heter till trots, ty det gäller att tillgodose de viktigaste 

 lifsbehof. 



Men genom hvad medel uppfattar växten tyngdkraftens 

 riktning ? 



Man vet, att hos vissa lägre djur, såsom kräftdjur, blöt- 

 djur, maskar m. fl., finnas i hufvudet eller dess närhet små 

 håligheter, som förr ansetts för hörselorgan, de s. k. »otocy- 

 sterna» eller »öronb]åsorna>>. Liksom innerörats säckar hos 

 oss, innehålla de små kristallkorn eller ett enda större korn 

 af kalksalter, de s. k. »otoliterna» eller öronstenarna, som 

 ligga lösa i den vätska, hvaraf håligheten är fylld, och som 

 genom sin tyngd trycka på det med hårfina utskott försedda 

 sinnesepitel, som bekläder hålans väggar. Endast när en viss 

 bestämd del af sinnesepitelet är utsatt för deras tryck, är 

 djuret i normalt läge i förhållande till tyngdkraftens eller, 

 om man så vill, till lodlinjens riktning. Men om detta jäm- 

 viktsläge rubbas, t. ex. om djuret lägges på rygg, så blifva 

 andra celler i den lilla håligheten utsatta för trycket, och 

 detta ger djuret dels en förnimmelse af det abnorma läget, 

 dels ett hjälpmedel att orientera sig och vända sig rätt. I 

 många fall är man öfvertygad, att de organ, som ansetts för 

 öronblåsor, böra kallas jämviktsblåsor eller statocyster, och 

 de fina kornen i dem kallar man siatoliter. 



På 1890-talet har den tyske växtfysiologen Noll på teore- 

 tisk väg visat, att växternas geotropism antagligen måste 

 hafva till sitt förfogande vissa mottagningsapparater för den 

 geotropiska retningen, jämförliga med djurens statocyster. 

 Kort därefter, år 1900, hafva två forskare, bömaren Némec 

 och österrikaren Haberlandt, samtidigt publicerat upptäckten 

 af sådana statocyster hos växterna. De såsom statoliter verk- 

 samma kornen voro redan förut allmänt kända, i främsta 

 rummet stärkelsekornen i cellerna; och man visste äfven, att 

 sådana i vissa fall ligga samlade i cellens nedåt vända del, 

 liksom om de vore tyngre än cellens öfriga innehåll; så t. ex. 

 (enligt Heine 1885) i den s. k. stärkelseslidan (det kraftiga 

 cellager, som innanför barken hos en örtstjälk omsluter cen- 

 tralcylindern), äfvensom (enligt Rosen 1896) i den s. k. rot- 

 mössan (den fingerborgslika skyddsapparaten kring rottrå- 



