VÄXTERNAS SINNESORGAN. 173 



darnas spets). Man hade dessutom observerat, att dylika 

 stärkelsekorn genast flyttade sig enligt sin tyngd, om växten 

 fick ett ändradt läge. 



Némec har visat, att rotmössans innersta, till en central- 

 pelare ordnade celler hos vissa växter äro statocyster; deras 

 stärkelsekorn äro stora och tunga, ligga i flera lager på cel- 

 lens botten, och finnas i rotmössan äfven hos sådana växter, 

 som f. ö. äro »stärkelsefria» (t. ex. liljeväxter). Om roten 

 vändes upp och ned, så dröjer det ej mer än ungefär 15 

 minuter, innan ståteliterna» flyttat sig till den nya cellbott- 

 nen, eller med andra ord sjunkit ned genom den tunnfly- 

 tande, stillastående plasma, som omger dem; cellkärnan, som 

 i vissa fall är mycket lätt, flyter upp och lägger sig högst 

 uppe i cellen efter ungefär en halftimme. Då kommer stato- 

 liternas tyngd att trycka på ett parti af väggplasman, som 

 antingen är mera känsligt eller icke vant vid detta abnorma 

 tryck, och till följd af denna retning inträffar en geotropisk 

 krökning i någon lämplig del af roten. Genom experiment 

 af Darwin vet man, att det just är rotens yttersta spets, där 

 rotmössan sitter, som egentligen är känslig för geotropisk 

 retning ; och Némec har bekräftat att om rotspetsen af skares 

 eller vissnar, så förlorar en rot sin förmåga att vända sig 

 mot jorden, ty den har blifvit beröfvad sitt förnimmelse- 

 organ. I ett enskildt fall har den sistnämnde författaren 

 gjort en beräkning, som visar den häpnadsväckande finkäns- 

 ligheten hos en växts statiska apparat. I en enda cell eller 

 »statocyst» af rotmössan hos Nasturtium amphibium är stär- 

 kelsekornens (»statoliternas») tryck högst 44 billiondels gram, 

 och i hela rotmössan ungefär 1 hundramilliondels gram, och 

 dock är det stort nog till att säga roten, att jämviktsläget 

 rubbats. 



Uti negativt geotropiska organ, t. ex. stjälkar, har Ha- 

 berlandt upptäckt den statiska apparat, som utgöres af stär- 

 kelseslidans celler med deras tunga stärkelsekorn. Då stjäl- 

 ken står upprätt, ligga »statoliterna» på cellernas botten, men 

 då stjälken lägges horisontelt, så lägra de sig på någon af 

 de förutvarande sidoväggarna, och stjälken får därigenom 

 impuls till sådan tillväxt, att den mot marken liggande si- 

 dan förlänges och stjälken tvingas upp från marken. Sär- 

 skildt är detta fallet med de s. k. ledknutarna hos en mängd 

 stjälkar och strån (man erinre sig hurusom säden, då den 



