174 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1906. 



nedslagits af regn, rätar upp sig genom ledkniitarnas krök- 

 ning, hvarvid de blifva konvexa på sin undre sida). Hos 

 knäböjda eller sicksack-krökta stjälkar stå en del af led- 

 styckena snedt: i detta fall äro statoliterna på ett motsva- 

 rande sätt lagrade i det hörn af cellen, som befinner sig 

 längst ned; på samma sätt är det med snedt ställda rötter 

 (de flesta sidorötter utgå ju i sned riktning från pålroten) 

 och då en rot växer i vågrät riktning, hafva statoliterna sin 

 normala plats på den nedåtvända vägg, som egentligen är 

 en sidovägg. 



Att den geotropiska reaktionsförmågan står i närmaste 

 sammanhang med de omtalade, specifikt tyngre kornens när- 

 varo, är visadt genom åtskilliga försök. Man har t. ex. ge- 

 nom att inbädda rötterna uti gips bragt deras stärkelsekorn 

 att försvinna; likaså upplösas kornen i en stjälk vid en viss 

 köldgrad ; och i bägge fallen återfår ett organ sin geotro- 

 piska känslighet först sedan nya stärkelsekorn genom gynn- 

 samma yttre villkor hunnit bilda sig i de förstördas ställe. 



Det nämndes nyss, att, såsom en groddplanta med sin 

 pålrot på en vågskål lär oss, geotropismen ej är liktydig med 

 en direkt inverkan af rotens tyngd; det är icke jordens drag- 

 ningskraft, som direkt drager ned roten i jorden, och ännu 

 mindre kan den drifva trädens tunga stammar, den mast- 

 formiga furustammen, den klippfasta ekstammen och andra 

 negativt geotropiska organ lodrätt upp i höjden. Statolit- 

 teorien lämnar oss en inblick i rätta förhållandet: tyngd- 

 kraften verkar icke direkt på växten, utan på de små stato- 

 literna, och därigenom åstadkommes inuti växten en tryck- 

 ändring, hvarigenom rot och stam orienteras i förhållande 

 till lodlinjens riktning och retas eller eggas till en bestämd 

 krökningstillväxt. 



3. Ljuskänsliga apparater. 



Vi hafva i det föregående nämnt vissa örtblads egen- 

 skap att ställa sin platt utbredda skifva ungefär vinkelrätt 

 mot ljusets infallsriktning. Exempel härpå lämna några af 

 våra vanliga parkträd, t. ex. lind, alm, hästkastanj m. fl. 

 Hufvudmassan af deras grenar eller kvistar äro utspärrade 

 eller t. o. m. nedåtriktade, så att bladen kunna ställa sig 

 bredvid och ej behöfva utbreda sig öfver hvarandra och så- 



