VÄXTERNAS SINNESORGAN. 175 



ledes ej skymma ljuset för hvarandra; ofta är hela blad- 

 mosaiken horisontei, t. ex. hos boken, men ofta lutar hvarje 

 blad med sin spets mot jorden för att komma närmare 90°- 

 vinkeln mot dagsljuset. Det läge, dessa transversalheliotro- 

 piska blad eftersträfva, kallas af Wiesner det »fixa ljusläget» 

 eller närmare bestämdt bladytans vinkelräta ställning till det 

 starkaste diffusa ljuset, h var vid man måste underförstå, att 

 detta ljus faller ensidigt, emedan det utgår från en begränsad 

 areal, t. ex. dagsljuset genom ett fönster eller genom en öpp- 

 ning mellan trädkronorna i en skog. Ifrågavarande blad är o 

 således företrädesvis skuggblad och kännas igen på att alla 

 skottets blad stå parallella med hvarandra (eller t. o. m. i 

 samma plan) samt orörligt behålla den ställning, hvari de 

 funnit den bästa belysningen. Om växten flyttas eller om 

 ljuskällan ändrar plats, så vrida bladen sig, tills de återfunnit 

 det fixa ljusläget. Genom experiment har man funnit, att 

 för vinnande af detta mål bladskifvan i de allra flesta fall 

 måste belysas; om bladskifvan eller dess flikar täckas med 

 tusch eller med påklistrade stycken af svart papper och 

 växten därefter ensidigt belyses, men de svärtade bladen då 

 förblifva orörliga, så synes ju detta bevisa, att bladskaftet 

 icke utfört de vederbörliga rörelserna, emedan bladskifvan 

 genom förmörkelsen hindrats att erhålla intryck af belys- 

 ningen. 



Den förut omtalade växtanatomen Haberlandt har, så- 

 som han själf omtalar, ända sedan 1884 gjort en mängd un- 

 dersökningar för att finna Ijusuppfattande apparater hos väx- 

 terna, men misslyckats ända till dess han undersökte de 

 träns versalheliotropiska bladen. På dessas öf ver sida har han 

 mycket allmänt funnit inrättningar, som han under de två 

 senaste åren beskrifvit, och som han anser förorsaka ljusin- 

 tryck, emedan de åstadkomma differenser i belysningen, sam- 

 tidiga på närbelägna punkter. (Man torde erinra sig, att 

 det äfven vid mekanisk beröring erfordras små differenser, 

 om den skall blifva ett retmedel för den sensibla plasman.) 



Bladöfversidans öfverhud eller epidermis är genom föl- 

 jande egenskaper särskildt lämpad för ljusupptagande: ytter- 

 väggen är färglös och genomskinlig, en mycket tunn, glasklar 

 hinna; cellinnehållet är färglöst, emedan landfanerogamerna 

 (i motsats till ormbunkar och vattenfanerogamer) i allmänhet 

 sakna klorofyll i öfversidans epidermis; plasmabeläggningen 



