VÄXTERNAS SINNESORGAN. 177 



uppkommer med sin spets belägen bakom cellens bakvägg, 

 och själfva väggen blir, där den afskär ljuskäglan, starkare 

 belyst än på sina öfriga punkter. Då ljuset faller vinkelrätt 

 mot bladets yta, befinner sig det belysta fältet midt på 

 cellbottnen; då dess riktning ändrar sig. flyttar sig det ljusa 

 fältet åt motsatt håll närmare cellbottnens ena kant o. s. v. 



Denna epidermistyp företer stor omväxling i vissa de- 

 taljer. Så t. ex. kan cellernas yttervägg äga formen af en 

 klotyta. Men den kan också bilda en kägla af varierande ut- 

 seende, t. ex. en paraboloid. Då cellerna äro utdragna till 

 någorlunda höga käglor eller papiller, får bladets öfversida 

 ett sammetslikt utseende. Sådana sammetsblad äro egentligen 

 blott bekanta från fuktiga klimat, där bladytan ofta täckes 

 af ett tunt vattenlager. Om vattnet skulle nå öfver papil- 

 lernas topp, skulle ljusbrytningen omintetgöras; epidermis- 

 cellens innehåll är nämligen i det närmaste af samma bryt- 

 ningsförmåga som vattnet. Det är därför otvifvelaktigt, att 

 den höga papillen är afsedd att med sin topp nå öfver vat- 

 tenskiktet för att ostörd af detta kunna verkställa ljusets 

 samlande. Själfva toppen af papillen är i så fall att betrakta 

 som samlingslinsen. I några fall har papillen en sned form. 

 Betydelsen häraf är den, att bladskifvan ej behöfver instäha 

 sig uti fullt 90° vinkel mot ljuset, utan kan luta olika starkt 

 mot detsamma och ändock hålla samlingslinsens optiska axel 

 riktad mot ljuskällan. 



Här må i korthet antydas ännu några exempel på den 

 rika mångftilden af linsjormer hos de transversalheliotropiska 

 bladen. Stundom är endast midtersta partiet af ytterväggen 

 så utbildadt, att det vare sig genom sin hvälfning eller tillika 

 genom sin förtjockning, kan sammanbryta ljuset. Särdeles 

 anmärkningsvärd är stora blåklockan: midt på cellytterväggen 

 är infogad en liten klar, hård, kiselhaltig lins, som med vissa 

 reagensmedel visar sig skiktad eller lamellerad: en mikromi- 

 niatyr af ett »enkelt mikroskop» och på samma gång till sin 

 form lik kristallinsen i ett öga ! Hos andra utgöres linsen 

 af en liten extra cell, liksom objektivet på ett »sammansatt 

 mikroskop» fastskrufvad utanpå den egentliga, vida större, 

 icke eller svagt hvälfda epidermiscellen. En ännu längre 

 gående differentiering består däruti, att ej alla epidermis- 

 celler, utan ett fåtal, strödda bland de öfriga overksamma, 

 fått sig den erforderliga ljusbrytningen anförtrodd. — Slut- 



Vetenskapsakademiens Årsbok. 4. IfiOG. \0 



