178 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1906. 



ligen förtjänar det nämnas, att linsapparaten i några fall är 

 belägen inne i väfnaden och består af en stor gar f syredroppe 

 eller af en oljedroppe. 



Det är lätt att med kännedom om epidermiscellernas 

 olika buktighet teoretiskt konstruera ljusbrytningen; bryt- 

 ningsindex är i det närmaste ^j?., emedan cellens innehåll till 

 största delen är vatten. Konstruktionen utvisar, att i alla 

 de fall, då cellytterväggen är konvex, blir cellbottnens midt 

 starkare belyst, än dess kanter. Under vissa omständigheter 

 böra ljusstrålarna kunna sammanbrytas till en bild på själfva 

 cellbottnen, och äfven detta har man vid några tillfällen 

 iakttagit. Att den teoretiska förklaringen motsvaras af verk- 

 ligheten, bevisa följande försök: 



Ett stycke epidermis med konvexa ytterväggar afskalas 

 med en skarp knif och lägges på ett fotografiskt kopierings- 

 papper med cellbottnarna intill papperet. Om det hela be- 

 lyses en stund, har »kopieringen» snart förorsakat en liten 

 mörk punkt för hvarje cell, där det ljusaste fältet legat mot 

 papperet; de mörka punkterna kunna urskiljas med en stark 

 lupp. 



Ett annat försök, »Haberlandts linsförsök», är följande: 

 om ett stycke epidermis med konvexa eller papillformiga 

 ytterväggar af skares med mycket skarpt och jämnt snitt och 

 lägges under mikroskopet med papillerna vända nedåt (och 

 omsorgsfullt skyddade för tryckning), men cellbottnarna vända 

 uppåt, så ser man (om bländet nedanför mikroskopbordet får 

 mycket liten öppning) på hvarje cellbotten ett litet rundt, 

 ljust fält. Denna lilla ljusa fläck är egentligen bilden af 

 bländets runda öppning. I några fall kan man emellertid 

 i det belysta fältet se en liten bild af något af lagset föremål, 

 t. ex. af ett instrument, som uppställes mellan mikroskopet 

 och fönstret. I sådana fall äro epidermiscellerna formade 

 och akommoderade så som vårt öga, där en bild uppkommer 

 på bakväggens näthinna. 



De nu skildrade inrättningarna få en enkel och enhetlig 

 förklaring, om de uppfattas såsom en sinnesyta, där en enkel 

 optisk apparat och en känslig plasma samverka till att gifva 

 bladet ett visst, egendomligt fördeladt belysningsintryck; 

 genom denna retning vidmakthålles (resp. utlöses) bladets 

 transversalheliotropiska inriktning. Det faller af sig själft, 

 att bladet därvid icke blott får en viss retning, då den nor- 



