198 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 19(Hi. 



med det senares. Antager man således, såsom Cleve i en- 

 lighet med sina experimentella resultat måste göra, att lan- 

 tan är tre värdigt, så få också de öfriga fyra jordmetallerna 

 betraktas såsom trevärdiga. Detta antagande bekräftades 

 genom tillvaron af många för treatomiga metaller karak- 

 teristiska salter. I trots af upprepade angrepp, bland hvilka 

 Delafontaines och Wyrouboffs må nämnas i främsta rum- 

 met, har denna uppfattning visat s'ig vara riktig och har helt 

 nyligen erhållit ett kraftigt stöd genom Biltz' arbeten. 



En i experimentellt afseende dåligt grundad kritik af 

 Frerighs och Smith gaf några år senare Cleve anledning att 

 kontrollera sina tidigare uppgifter angående lantan och didym- 

 föreningarna (27). Han kunde fullständigt bekräfta sina förra 

 resultat och yttrade vid detta tillfälle tvifvel angående didyms 

 enhetlighet. »Det torde här kunna anföras, att det ej är 

 alldeles omöjligt att ett nytt grundämne finnes i didymoxiden 

 och ger anledning till uppkomsten af den bruna färg, didym- 

 oxiden vid glödgning i luft antager.» Som bekant var det 

 dock AuER VON Welsbach förbehållet att genom sin år 1885 

 gjorda upptäckt af praseodym bevisa riktigheten af Cleves 

 förmodan. 



Upptäckter och rön på de sällsynta jordarternas område 

 följde nu i rask fart såväl på kontinenten som i vårt land. 

 Främst i forskarnas led stod genom mästerlig skicklighet och 

 samvetsgrant, outtröttligt arbete den redan åldrige Marignac. 

 Hur högt Cleve beundrade denne vetenskapens storman och 

 sanne ädling kom till uttryck i det minnestal, som han för- 

 fattade för Londons Chemical Society år 1895. Den franske 

 forskaren visade 1878 att den så länge såsom enhetlig be- 

 traktade erbinjorden innehöll en ny, färglös oxid, ytterbin- 

 jord. Här i Sverige skyndade L. F. Nilsson, som förfogade 

 öfver mycket större material än Marignac, omedelbart efter 

 denna upptäckt att isolera den nya jorden i alldeles rent 

 tillstånd och framställa några viktigare föreningar. Det var 

 under arbetet härmed som Nilsson upptäckte det intressanta 

 grundämnet skandium, h vilket gaf sig tillkänna genom sitt 

 gnistspektrum och fraktionernas låga ekvivalentvikter. Samma 

 element hade Cleve i sitt ur keilhauit och gadolinit härstam- 

 mande material. Blott några månader senare kunde han 

 meddela den första atomviktsbestämningen för skandium och 

 uttala den viktiga slutsatsen, att skandium inåste vara inden- 



