BIOGRAFIER, — PER TEODOR CLEVE. 199 



tisH med det af Mendeléjeff förutsagda och på förhand 

 karakteriserade elementet ehabor (29). Därmed var således 

 det andra af de af hypotesen fordrade grundämnena eka- 

 aluminium, ekabor och ekasilicium funnet: en glänsande be- 

 kräftelse på det periodiska schemats systematiska värde. 



Erbinj orden skulle snart visa sig vara ändå mer komplex. 

 När Cleve ville upprepa sin äldre undersökning af erbinj ord 

 med ytterbiumfritt material kunde han icke komma till någon 

 konstant atomvikt och antog på denna grund att erbinjorden 

 innehöll flera element. Den spektroskopiska pröfning som 

 Thalén utförde på materialet visade äfven att två nya 

 ämnen vore inblandade i Cleves jord: det ena måste enligt 

 atomvikten ligga mellan erbium och yttrium, således mellan 

 166 och 89, det andra mellan erbium och ytterbium, således 

 mellan 166 och 173. Cleve kallade den förra jordmetallen 

 hohniuyn, den senare thulmm. Visserligen hade fransmannen 

 Soret kort förut iakttagit de för holmium karakteristiska 

 absorptionsbanden och tillskrifvit dem ett obekant ämne X. 

 Men Cleves upptäckt var oberoende af Sorets, hvilket äfven 

 blifvit erkändt genom det nordiska namnets bibehållande för 

 denna jord, hvilken för öfrigt utan tvifvel består af flera 

 komponenter. 



Först efter hundratals mödosamma och tidsödande frak- 

 tioneringar lyckades det Cleve år 1880 att vinna en liten 

 kvantitet af den renaste erbinjord som hittills blifvit fram- 

 ställd. Denna jord ägde atomvikten 166 och innehöll blott 

 spår af främmande oxider (31 och 33). Det sparsamt före- 

 kommande grundämnet thulium kunde däremot endast er- 

 hållas i anrikadt tillstånd (32). Ännu mindre utsikt fanns 

 att kunna framställa ren holminjord; dock kunde Cleve säkert 

 fastställa, att holmium ej var identiskt med Delafontaines 

 filippium. 



Cleves senare arbeten öfver de sällsynta jordarterna ut- 

 göra noggranna efterpröfningar af hans tidigare atomvikts- 

 bestämningar å yttrium, lantan och didym från 1874, (36, 

 37, 38). Ekvivalenttalen för yttrium och lantan behöfde 

 endast obetydligt ändras; däremot visade det sig, att den 

 för didym tidigare antagna atomvikten till följd af inbland- 

 ning af den 1874 ännu obekanta metallen samarium var 

 mycket för hög. Cleves undersökning af 1883 gaf talet 142, 

 d. v. s. ungefär medelvärdet af de båda senare upptäckta 



