224 YETEXSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1!)U6. 



år i universitetets årsskrift publicerad monografi. I denna 

 monografi lämnar Thalén en framställning, dels af spektralana- 

 lysens dåvarande tillstånd, dels af dess historiska utveckling 

 intill denna tid. Det är att beklaga, att detta i hög grad full- 

 ändade arbete offentliggjorts endast på svenska språket och 

 därigenom så godt som fullständigt undgått den vetenskapliga 

 världens uppmärksamhet. Detta gäller särskildt dess senare 

 del, där författaren med stöd af allmänt tillgängliga källskrifter 

 skipar en sträng rättvisa mellan forskarne på detta område, 

 inom hvilket äran af mången lysande upptäckt, genom förbi- 

 seende af den historiska utvecklingen, tillfallit dem det icke 

 vederbort. Jag vill i detta hänseende här blott fästa mig vid 

 frågan om den Kirchhoffska absorptionssatsen. Denna sats, 

 hörnstenen för hela den spektroskopiska lärobyggnaden fram- 

 för allt i dess användning inom astronomien, härrör visserligen 

 i sin slutliga formulering från Kirchhoff; men lika säkert är, 

 såsom Thalén med skärpa framhåller, att redan långt före 

 Kirchhoff, Ångström i allt väsentligt varit i besittning af den- 

 samma liksom ock att de experimentella bevisen för dess rik- 

 tighet gå så långt tillbaka som till Foucault (1849). Kirchhoffs 

 bemödanden att, dels utan kännedom om en del af sina före- 

 gångares arbeten, dels genom att till ett minimum reducera 

 betydelsen af dem, som voro honom bekanta, för sig vindicera 

 en uteslutande prioritetsrätt till denna fundamentala upptäckt, 

 är det som Thalén här bekämpar, som det vill synas mig med 

 full rätt. Ty om ock Ångströms uttalanden i denna fråga icke 

 äro af den precisa natur, som fordras vid formuleringen af en 

 fysisk lag, så voro dock de af Foucault, Stevvart, Stokes o. a. 

 anställda experimenten vida mer egnade att ådagalägga satsens 

 giltighet än det teoretiska bevis, som Kirchhoff uppställde, och 

 om hvilket med fog kan anmärkas, att detsamma i och för sig 

 säkerligen icke skulle kunnat öfvertyga den, som ej haft känne- 

 dom om de nämnda experimentella förarbetena eller de talrika 

 bekräftelser af satsens riktighet, som Kirchhoffs egna spektral- 

 iakttagelser innebära. Då Kirchhoff publicerade sitt bevis för 

 satsen i samband med dessa, med all rätt berömda, iakttagelser, 

 som skenbart med ett slag lika klart som enkelt löste gåtan 

 om de Fraunhoferska linierna och därmed lämnade nyckeln till 

 vidsträckta områden af himlakropparnes fysik, så är det lätt 

 förklarligt, att han för flertalet samtida fysiker och astronomer, 

 som ej tillräckligt noggrannt följt frågans historiska utveckling, 



