62 ROLF »lORDHAGEN 



F. Raniinculus Flammula, lav, G. Manglet næsten ganske. Kun 



/// — IV omkring Carex og Juncus 



Jiincus siipinus IV vokste faa eks. av: 



— alpinus III Aneiira pinguis f. angustior 



Carex Goodenoughii III Briiiim ventricosiim 



Sparganinm minimum II Sphagnum cymbifolium 



Scirpus paluster I 



Galium palustre I 



Associationen dannet en smal gul brem rundt dammen. Fug- 

 tigheten var meget stor; vandet stod allerede et par cm. under 

 overflaten. — Omkring Carex Goodenoughii og Juncus alpinus, 

 særlig den forste, samlet der sig litt efter litl en rældve moser. De 

 første som indfandt sig var: 



Sphagnum inundatum Scapania irrigua 



Drepanocladus exannulatus Aneura pinguis. 



Disse klatret i veiret langs Carex-stenglene, og paa denne maate 

 opstod en hel del smaa tue-embryoner. 



Jeg tror sikkert at vandet ogsaa bidrar til at utforme disse 

 videre; ti naar vandstanden er hoi, er disse tueanlæg helt omgit 

 av vand, og da dette er i strømning henimot dammens utløp, glir 

 det mellem tuerne. I storm, men ogsaa ellers vil bølgerne bevirke 

 en erosion, saaledes at de smaa kanaler som skiller tuerne ad, blir 

 dypere. 



Tue-embryonene utviklet sig længer inde paa bredden til virke- 

 lige 4) tuer. Nye moser kom til; 



Sphagnum squarrosum Acrocladium cuspidatum 



— subnitens Calliergon stramineum 



Drepanochidus exannulatus Campylium steUatum 



dannet et svulmende dække, saa tuerne blev yppige at se til. Men 

 eftersom de blev hoiere og hævet sig op over grundvandet, blev de 

 tørrere, og dermed skiftet vegetationens præg. L y n g p 1 a n t e r n e 

 indfandt sig, og lyngheden var ogsaa her slutassociation. 



Mellem tuerne fandtes en sparsom plantevekst av Juncus alpi- 

 nus, Ranunculus repens og Flammula, Galium palustre, Pellia 

 epiphylla og Sphagnum cymbifolium; men ofte laa jorden mor!^ 

 og fugtig uten vegelationsda^kke. Kreaturenes indflydelse var 

 tydelig at spore; kjorne hadde gaat over myren og traakket nedi 

 alle mellemrummene og sat dype merker efter sig. Tuerne var 

 derved blit endda hoiere, op til 0,5 m. — Store deler av denne myr 

 laa paa jevnt skraanende terræng, øg det saa ut som om rindende 

 vand (f. eks. i vaartiden) hadde gravet væk jord mellem tuerne; 

 disse var nemlig ofte meget bredere overst end ved folen, og hadde 

 en slags sop-lignende form. Jeg noterte artene paa 20 av de mere 

 fremskredne tuer: 



