120 ROLF NORDHAOEN 



distrikter. (Irakbner^) uttaler nemlig følgende herom: Da viele 

 dieser Pflanzengrenzen (>: des ni)rd(leutschen Flachlandes) mil- 

 einander parallel laulen und zwar sowohl diejenigen,die eineNord- 

 west-als diejenigen die eine Siidoslgrenze darstellen, so niuss hier 

 bei einer grossen Zahl ein gemeinsamer Faktor wirksam sein und 

 zwar in der Weise, dass seine vermehrte resp. verminderte Wirk- 

 ung, die den einen Pflanzenarten gunstig ist, den andern das Lebei\ 

 resp. die weitere Verbreitung unmoglich macht. Das wesentlichsie 

 Moment ini norddeulschen Flachlande durfie fiir die zahlreichen 

 Grenzen ausser einigen auf Kiiltewirkungen zuriickzufiibrenden 

 die V'erteilung der ?\iederschlåge sein, die Linien gleicher Regen- 

 hohe zeigen grosse Ubereinstimmung mit den Pflanzengrenzen. » 



Blytt antok som bekjendt at vore kystplanter, den »atlantiske* 

 flora, indvandret til Norge og utbredte sig videst i atlantisk tid 

 (T apes- niveauets tid), hvis natur og placering forskerne 

 nu synes at være kommet nogenlunde til enighet om. 2) Imidlertid 

 kan dette ikke avgjores med sikkerhet da der mangler palæontolo- 

 giske holdepunkter. Sernander uttaler i »Den skandinaviska vege- 

 tationens spridningsbiologi» (p. 415 — 416) om den atlantiske tid: 

 «Ilex-floraens egentliga invandrings och utbredningstid.» G. 

 Andersson synes al ha en lignende opfatning (cfr. Svenska viixt- 

 vårldens hisloria. Stockholm 189(), p. ol — 5o). Holmboe uttaler 

 sig i «Kristtornen i Norge» p. 89 med mere forbehold om Blytts 

 theori: «meget tyder paa at dette ogsaa ialfald for mange arters 

 vedkommende er rigtig,» men han holder det for at være fornuftigst 

 ikke al operere kollektivt med grupper av arter, men al studere dem 

 enkeltvis. — Som ovenfor bemerket er den «atlanliske» flora noget 

 heterogen, og vil vel med tiden bli opdelt i flere grupper saale- 

 des som ovenfor antydet. =^) Men det tor bli meget vanskelig at 

 gjennemfore en rationel inddeling, idet der ingen skarpe grænser 

 fins; der er alle mulige overganger at spore i artenes 

 ulbredelsesforhold. «Atlantisk flora» synes mig derfor at være et 

 heldig kollektivnavn. 



En betegnelse som «1 1 e x-f 1 o r a» anvendes hyppig i litteraturen. 

 Det er virkelig ogsaa saa at de mest utprægede atlantiske planter 

 har sit store gros indenfor Ilex's omraade. Men mange gaar meget 

 længer nord og dypere ind i landet. Dette er f. eks. tilfældet med 



1) Lelirbiicli der Ptlanzengeo<«rsiphie. 1910, ]). GT. 



-) cfr. Sehnandep. : Die schwedisclien Torimoore als Zeugcn post- 

 glacialer Klimaschwankungcn. I^ost<*lac-ialc I\limavcranderunf^en. Stock- 

 holm 1910, p. 22;-) & 234. 



^1 Man kunde oj^saa tænke sig at planler som Xarlhcciiiin. Juiicus 

 sqiiarrosus og andre i den tørst antydede grupi)e, er indvan(hel tidli- 

 gere til Norge end de øvrige, siden de er mere plastiske og liar en 

 større utljredelse. Men saa længe artene ikke findes i torvniyrene, maa 

 vi anta at de er indvandret i forholdsvis sen postglacial tid til Norge. 

 Flere av dem er utprægede myrplanter. 



