134 ROLF NORDHAGEN [7 



al altsaa deres spredning langs med kysten (paa fasilandet og de 

 indre oer) har kunnet loregaa raskere end utover fra kystranden og 

 til skjærgaarden. Deres decrescens i retningen Froya — Mausund-- 

 Froan synes at bekræfte dette. Det er ikl^e usandsynlig at aarsaken 

 til i. eks. Hijpericiim pulchrum's, Pedicularis siluatica's og Pota- 

 mogeton poliicjonifolius's manglende optræden paa de undersokte 

 oer beror derpaa, at de av en eller anden grund ikke har evnet at 

 spre sig saa langt som ditul i det for dem gunstigste postglaciale 

 tidsrum: den atlantiske tid, og at disse arter (som her befin- 

 der sig nær sin nordgrænse), senere ikke har hat evne til at spre 

 sig videre, men fortsætter al leve paa de slationer hvor de engang 

 har slaat sig ned og vundet lerræng. 



Men som vi snart skal se er det iklve bare denne ene plante- 

 gruppe som avtar i antal jo længer vi kommer ut i havbrynet. 

 Allerede for fjeldplanternes vedkommende har jeg gjort opmerksora 

 paa delte forhold. Og undersoker vi alle de elementer som sam- 

 mensa'tter floraen i ogruppens naboskap (f. eks. Froya), saa finder 

 vi endda mere oveiraskende vakancer end Narthecium's, som i og 

 for sig betegner et unicum. Det gjælder nemlig ogsaa planter som 

 er almindelig utbredt over hele Norges land, og som efter deres 

 krav til klimat og edafiske forhold at domme, utvilsomt kunde 

 vokse derute, men som oiensynlig endnu ildvc har formaaet at 

 komme sig iland og faa fotfæste paa disse isolerte oer. — Vi har 

 her med et ganske generelt fænomen at gjore, som vistnok 

 kran'er en generel forklaring. 



En sammenligning mellem øenes og de tilstøtende 

 trakters flora. 



For at kunne sammenligne floraen i Froan, Mausund og Sulen 

 med de tilstolende trakters, har jeg i en liste sammenstillet alle de 

 angivelser som foreligger i litteraturen fra H i 1 1 r a, r 1 a n d e t, 

 B j u g n, S t o k s u n d og A a f j o r d e n, samt mine egne opteg- 

 nelser fra Froya. Øenes fattigdom paa arter viser sig da at være 

 paafaldende stor. Der mangler ikke alene saadanne planter om 

 hvilke man paa forhaand maatte vite at de skyr den ytterste kyst- 

 rand, men ogsaa en lang række ubiquister, der ellers er almindelige 

 paa vestkysten. 



Jeg har allerede tidligere nævnt al oene kun huset en temmelig 

 ulietydelig og lile utpræget samling av sydlig e, v a r m e k j æ r e 

 tyi)er, og de sandsynligste aarsaker hertil (p. 123). Jeg skal her 

 blot gjore opmerksom paa en del vakancer der vel kan forklares paa 

 den ovenfor nannte vis, men som allikevel er ganske paafaldende, 

 nemlig: 



