94 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



tiska faktorerna utan här gäller det endast att skydda natu- 

 ren mot de förändringar, som inträda på grund af människans 

 eget ingripande. Markens uppodling, skogarnas afverkning, 

 torfmossarnas, mineraliernas och vattendragens användning i 

 industriens tjänst kunna inom kort så förändra ett lands ut- 

 seende och beskaffenhet att föga eller intet återstår af dess 

 ursprungliga natur. Det oaktadt kan det naturligtvis ej blifva 

 tal om, att i stort sedt lägga några hinder i vägen för använd- 

 ningen af våra naturtillgångar i odlingens eller industriens 

 tjänst. Naturskyddets syfte är endast att här och där i lan- 

 det afsöndra större eller mindre områden, inom hvilka natu- 

 ren, fullt ostörd af hvarje ingrepp från människans sida, kan 

 få utveckla sig i obunden frihet. Härigenom skall ock mången 

 växt- och djurform finna en fristad, i hvilken han kan åtnjuta 

 de yttre lifsvillkor, som för hans fortbestånd äro oundgäng- 

 ligen nödvändiga. 



Genom den naturliga ängsmarkens uppodling ocli förvand- 

 ling till bördiga sädesfällt eller konstgjorda ängar fördrifvas 

 årligen talrika växt- och djurarter från stora områden af vårt 

 land och när en skogsmark afverkas, försvinner från den mar- 

 ken ej allenast den af verkade skogen utan äfven många djur 

 och växter, som i skogens skugga och fuktighet hade beting- 

 elserna för sin tillvaro. Äfven om en ny skog sedermera upp- 

 växer i den gamlas ställe, blir detta vanligen en skog af 

 annan beskaffenhet, en enligt alla konstens regler skött kul- 

 turskog, i hvilken förhållandena äro väsentligen olika dem, 

 som rådde i den ursprungliga naturskogen. I kulturskogen 

 äro alla träd nästan af samma ålder och afverkas så snart 

 de nått sin fulla mognad, men innan de blifvit öfvermogna 

 eller på något sätt börjat att taga skada. I urskogen finna 

 däremot äfven de hundratal djurformer, som äro bundna vid 

 förmultnande växtämnen, riklig näring och dit fly äfven 

 många växter, hvilka, liksom skogsfrun {Epi/pogum aphyllum), 

 endast i urskogens rika mylla och halfskymning finna tref- 

 nad och kunna utveckla sina blommor. 



Hvad nu blifvit sagdt om våra skogar gäller i främsta 

 rummet barrskogarne, men kan äfven i många fall tillämpas 

 på löf träden. Att betrakta dessa hvart och ett för sig skulle 

 föra oss alldeles för långt. Vi inskränka oss därföre till att 

 säga några ord om det förnämsta af dem alla, eken. Eken 

 har, såsom fynden i våra torf mossar utvisa, funnits i Sverige 



