220 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



en stjärtfena och i vissa fall äfven af en ryggfena. Äfven dessa 

 likheter äro dock blott skenbara. Hvalarnes hud är aldrig 

 försedd med fjäll af något slag och afviker till sin byggnad 

 äfven i andra afseenden helt och hållet från fiskarnes. Hva- 

 larnes fenor utgöras ej af en hud stödd af fenstrålar som hos 

 fiskarne, utan i hvalarnes bröstfenor träffas ett skelett, hvars 

 olika delar ha sin fulla motsvarighet i frambenen hos andra 

 däggdjur. Rygg- och stjärtfenan ha inga stödelement utan 

 utgöras af läderhudsbildningar och fettväfnad, hvarjämte 

 stjärtfenan är horisontal hos h valarne o. s. v., sålunda allt- 

 igenom grundväsentliga skilj aktligheter. Och går man till 

 granskning af hvalarnes anatomiska byggnad i öfrigt, skall 

 man finna, att denna öfverensstämmer till sin allmänna grund- 

 plan med öfriga däggdjurs. Ehuru det sålunda ej kan råda 

 det ringaste tvifvel om, att hvalarne äro däggdjur, ha de dock 

 till följd af sitt lefnadssätt i vattnet ombildats i så hög grad, 

 att de intaga en utpräglad särställning inom denna klass. 



Innan vi öfvergå till att mera i detalj påvisa några af de 

 viktigaste olikheterna mellan hvalarne och de typiska land- 

 däggdjuren, torde det dock vara lämpligt att taga en om också 

 blott hastig öfverblick öfver en del af de förstnämndas vikti- 

 gaste nutida former. Både med af seende på lefnadssätt och 

 kroppsbyggnad kunna hvalarne uppdelas i tvenne väl skilda 

 grupper, tandhvalar och bardh valar. De förra äro, som nam- 

 net antyder, utrustade med tänder i större eller mindre antal 

 åtminstone i underkäken, men sakna däremot de för den andra 

 gruppen kännetecknande barderna, hvarom senare skall talas. 

 I samband med den olika munbeväpningen står det förhållandet 

 att tandli valarne ha underkäkens hälfter framtill fast förenade 

 med en symfys, men bardh valarne ha dem fria från h varandra. 



Tandhvalarne äro snabba och lifliga djur, som rastlöst 

 jaga sitt af fiskar, bläckfiskar och stundom af än större djur 

 bestående byte. Flera olika organisationstyper göra sig gäl- 

 lande inom denna grupp. De, som letva af fisk ha vanligen 

 mycket talrika tänder, men dessa äro likformiga och af enklaste 

 slag, i regel enspetsade och med en rot. De äro ordnade i öfver- 

 och underkäk så, att de gripa in emellan hvarandra, då käkarne 

 slutas. De förlängda käkarne med sina hvassa tänder bilda 

 på detta sätt ett utmärkt fångstredskap för kvarhållande äfven 

 af det halaste och slipprigaste byte. Hos dem, som lefva af 

 bläckfiskar, har tandsystemet däremot oftast undergått en 



