222 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



lyckats från bogsprötet harpiinera någon af de muntra sällarne 

 Många äro äfven de sägner, som sjömännen ha om springarne, 

 huru de spå väder, båda storm o. s. v. Denna art, som är 

 allmän i Medelhafvet, var äfven antikens »delphinus», så många 

 gånger omtalad i den grekiska och romerska mytologien. 

 Från den stammar också den heraldiska deltinen, som just 

 fått sin krökta form såsom en efterbildning af springarens 

 hållning, då den hoppar upp ur vattnet. Det är sålunda 

 denna art, som gaf ursprunget till de franska tronföljarnes 

 titel »dauphin». Springaren är ingalunda stor, dess längd 

 belöper sig till omkring 2V/.t meter. Den är ofvan svart under 

 hvit och flammig i brunt eller grått på sidorna. 



Ett liknande lefnadssätt ha flera andra delfinformer af 

 släktena Prodelphinus (omkring ett dussin arter i alla haf) 

 och Lagenorhynckus. Till det senare, hvars 11 arter hufvud- 

 sakligen synas trifvas i tempererade haf, höra bl. a. äfven 

 några, som stundom anträffas vid våra kuster såsom den hvit- 

 nosiga delfinen (Lagenorhynckus alhirostris) och hvitsidingen 

 {L. acutus). Dessa former, som utmärka sig genom hvita 

 teckningar, såsom namnen antyda, lefva i stora hjordar och 

 frossa på fisk. Släktet Sotalia omfattar ett ännu obestämdt 

 antal arter af delfiner, som utmärka sig genom sin vanligen ljusa 

 kroppsfärg. Dessa former hålla till i närheten af kusterna 

 och gå ofta högt upp i större floder. Detta är t. ex. fallet 

 med den mjölkhvita kinesiska delfinen {Sotalia chinensis), 

 som beskrefs af LinnÉ's lärjunge Osbeck. I Amazonflodens 

 öfre delar lefva tvenne eller kanske flera arter af detta släkte. 

 Den indiska spräckliga delfinen (*S'. lentiginosa) är ljusgrå med 

 små fläckar. Dessa delfiner äro vanligen rätt små från något 

 öfver en till 2V2 m. Om en art, som anträffats vid Kamerun 

 {S. teuszii), har uppgifvits att den skulle vara växtätare, men 

 detta är säkerligen misstag, ty ingen enda hvalform är vege- 

 tarian.^ 



Släktet Steno med tvenne arter i Sydatlanten och Indiska 

 Oceanen utmärker sig genom sina tämligen grofva tänder, 

 20—25 i livar käkhaltva, hvilkas emalj är på ett karakteristiskt 

 sätt rynkad eller fårad. Den ena af dessa arter beskrifves 

 såsom kolsvart med hvita fläckar ofvan samt hvit under. 



* De växtlämningar, som träffats i djurets mage och som gifvit upp- 

 hof till den ofvan citerade uppfattningen, ha med all säkerhet slukats en- 

 dast af en tillfällighet. 



