OM H V AL ARNES HÄRSTAMNING. 223 



öresvinet {Tursiops tursio) är en af de större delfinarterna, 

 som ej sällan uppenbarar sig i Östersjön och då alltsomoftast 

 ger upphof till merendels starkt färglagda berättelser om egen- 

 domliga hafsdjur. Den är of van mörkt blygrå till svart, under 

 livit och kan bli omkring 3 ^2 meter lång. I augusti f örlidet år 

 visade sig några sjödjur utanför Riga, hvilka till en början 

 togos för undervattensbåtar. När man emellertid väl fått 

 klart för sig, att det verkligen var djur och ej undervattens- 

 båtar, beskötos de. Skyttarne uppgåfvo, att djuren voro 

 10 — 13 meter långa, men strax efteråt strandade vid Adia- 

 mynningen norr om Riga en Tursiops, som var sårad af gevärs- 

 kulor, men längden hade då krympt ihop till 12 fot. Vikten 

 var 458 kilo. Ttirsiops-iormer förekomma i alla haf, men 

 huru många arter, som finnas, är oafgjordt. En del äro mindre 

 än T. tursio och af annan färg. De igenkännas bl. a. på sina 

 tämligen grofva tänder, som blott äro omkring 20 — 26 i hvarje 

 käkhalfva. 



Släktet Cephalorhynchus omfattar 4 — 5 små arter på södra 

 half klotet. De äro vanligen föga mer än meterlånga med 

 tämligen bredt, föga utdraget nosparti med små tänder (25 — 30 

 i livar käkhalfva) och trekantig ryggfena. Ofta äro dessa 

 delfiner försedda med skarpa hvita teckningar på nos och sidor. 



I Stilla hafvet finnes ett delfinsläkte Lissodelphis, som 

 alldeles saknar ryggfena. 



I norra Atlanten och i Stilla hafvet ända till Nya Zeeland 

 lefver grindh valen {Glohicephalus melas)} Det är en tämligen 

 stor, 4 — 6 m. lång svart tandhval med få tänder (7—11 i hvar 

 käkhalfva). Grindh valen uppträder vanligen i stora hjordar 

 och denna sällskaplighet underlättar fångsten. Särskildt 

 vid Färöarne är grindhvalen af ekonomisk betydelse. Om 

 en flock af dylika djur, som där kallas »grind», iakttages täm- 

 ligen nära land, skjmdar man sig genast att omgifva den på 

 utsidan med en rad båtar och söker med stenkastning och rop 

 drifva den mot land. När man fått h valarne intill land på 

 passande plats, helst vid en grund bukt, börjar harpuneringen 

 och slutar vanligen så, att de sårade och skrämda hvalarne 

 alla rusa mot land och stranda där. Färöborna äta köttet 

 och tillgodogöra sig så godt som hela djuret. De äro eller 

 voro åtminstone förr så begifna på denna fångst, att det berättas 



' Flera andra former ha beskrifvits från olika haf. 



