224 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



att en söndag, då prästen stod på predikstolen bud om en 

 »grind» kom, och i ett nu var hela församlingen nere vid bå- 

 tarne och kyrkan tom. 



De största tandhvalarne af deltingruppen äro späck- 

 huggarne {Orcinus orca). De äro stora och starka djur, som 

 uppnå en längd af inemot 9 meter, men de äro tillika glupska 

 rofdjur och de enda delfindjur, som anfalla större och äfven 

 varmblodiga djur. Det finnes en ofta citerad uppgift af 

 EsCHRiCHT, att i magen på en späckhuggare anträffats ej 

 mindre än 13 tumlare och 15 själhundar. De senare årens 

 antarktiska expeditioner ha vid upprepade tillfällen iakttagit, 

 huru späckhuggarne förföljt själhundar och äfven anträffat 

 dylika, som undsluppit sin fruktansvärde fiendes käftar, men 

 hvilkas gräsligt sargade kropp bar vittne om hans tänder. 

 Man har äfven vid upprepade tillfällen sett flockar af späck- 

 huggare anfalla stora bardhvalar, som de sluthgen öfvermannat 

 och sönderslitit. Flera iakttagare ha härvid framhållit, att 

 späckhuggarne särskildt äro benägna att anfalla den försvars- 

 lösa bardhvalen framifrån, bita i dess läppar och söka slita ut 

 dess tunga. Späckhuggaren igenkännes lätt på sina breda 

 rundade bröstfenor och framförallt på den höga ryggfenan, 

 som ofta ses sticka upp öfver vattenytan. Den är längst 

 hos hanarne och kan hos dem bli mer än meterhög. Tänderna 

 äro jämförelsevis få, 10—13 i hvarje käkhalfva, men stora och 

 kraftiga med tillplattad rot. Till färgen äro späckhuggarne 

 ofvan svarta under hvita med karakteristiska hvita fläckar 

 på sidorna. Denna teckning är något varierande, hvilket 

 har gifvit upphof till uppställandet af flera arter, men några 

 bindande bevis ha ej förebragts för, att det skulle vara mer än 

 en art, som bebor hafven från arktiska till antarktiska trakter 

 och äfven förekommer vid våra kuster t. o. m. tillfälligtvis 

 i Östersjön. Det är ju uppenbart, att om ett djur med sådana 

 vanor, som späckhuggaren, skall ha uppstått en hel mängd 

 utsmyckade sägner om haf svidunder o. s. v., men man vet ej 

 af, att späckhuggare vid något tillfälle skulle ha förgripit sig 

 på båtar eller fartyg. 



Half späckhuggaren {Pseiulorca crassidens) beskrefs först 

 såsom fossil i England, men har sedan anträffats lefvande så- 

 väl i Nordsjön som annorstädes. Den har äfven strandat 

 vid svenska västkusten. Den är så godt som helsvart och 



