OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 225 



omkring 5 m. lång; rygg- och bröstfenor äro mindre än hos 

 späckhuggaren och tänderna ha cyhndriska rötter.^ 



Befryndad med späckhuggarne är också en intressant 

 form, som ofta kallas Rissos delfin {Gramjnis grisens), men 

 då den öfvergått till att lefva af bläckfiskar behöfver den ej 

 så stark tandbeväpning, utan har reducerat bort tänderna i 

 öfverkäken och har blott 3 — 7 dylika på hvardera sidan af 

 underkäken. Den blir 3 — 3*/2 m. lång och har en ganska 

 egendomlig grå färg, som nedåt ljusnar till gulhvitt, men vid 

 och på fenorna öfvergår till svart. Den är dessutom oregel- 

 bundet tecknad på ryggen med ljusare strimmor och fläckar, 

 som se ut som om djuret skulle där skrapat af sig färgen. 

 G^ram^jw.s-exemplar ha träffats i de mest skilda liaf från Nord- 

 sjön till Nya Zeeland och Kalifornien. Den är dock ingen- 

 städes allmän. Vid Nya Zeeland är den mycket populär för 

 sin vana att följa skeppen. Den kallas där »Pelorus-Jack» 

 efter navigationsinstrumentet pelorus och har blifvit fridlyst. 



Hufvudsakligen eller uteslutande i arktiska haf lefva 

 tvenne delfinformer, hvilka skilja sig från de förut anförda 

 bl. a. därigenom att halspartiet, som har alla kotorna fria, 

 äfven utvändigt är synligt såsom en svag afsmalning bakom 

 det rundade hufvudet, och genom saknaden af ryggfena. Hvit- 

 hvalen eller »hvitfisken» {Delphinapterus leucas) var fordom 

 talrik i Norra Ishafvet och var då af stor ekonomisk bety- 

 delse,- men har på senare år mycket aftagit i antal på grund af 

 den mest hänsynslösa förföljelse från fångstmännens sida, 

 h varför den varit utsatt. Ehuru hafsdjur till sin natur plägar 

 hvithvalen stundom stiga högt upp i floderna för att jaga lax. 

 I Yukonfloden har den träffats 700 engelska mil från mynningen 

 Den förirrar sig stundom från sin egentliga hemvist i Ishafvet 

 och har ej så sällan äfven på senaste år visat sig i Östersjön dock 

 mestadels på finska sidan. Hvithvalen, som är enf ärgadt hvit och 

 når en längd af omkr. 4 m., äger vanligen omkring 9 tänder i 

 hvar käkhalfva, men dess släkting narhvalen har blott tvenne 

 betar i öfverkäken. Af dessa är vanligen blott den vänstra 

 af hanens fullt utvecklad i form af en vågrätt framskjutande 



^ Dvärgspäckliuggaren [Orcella) är en liten något öfver 2 m. lång del- 

 finform. som är hemma i Iravaddy och äfven vid indiska kusten. Den har 

 flera tänder och liten skärformig ryggfena samt är skifferfärgad. 



^ Denna form utmärker sig genom sin för en hval ovanligt fasta lä- 

 derhud. öfverhuden af hvithvalen ätes allmänt på Grönland och sägea 

 »smaka mandel». 



Vefenshapsukademiens Årsbok. V. 1910. 15 



