228 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



Kogia möjligen med tre arter, som blott nå en längd af 3 till 

 4 meter. I olikhet med kaskeloten ha Ä'ogrm-arterna en välut- 

 bildad ryggfena och likna häri liksom i flera andra hänseenden 

 mera delfinerna än sin stora släktinge. Hos en af Kogia- 

 formerna har träffats två tänder äfven i öfverkäken, men ovisst 

 är, om detta skall betraktas som normalt. 



Näbbhvalarne, hvilkas namn härleder sig från nospartiets 

 starka afsmalning jämfördt med skallen i öfrigt, ha tandupp- 

 sättningen reducerad till 1 eller 2 fungerande par i underkäken, 

 men dessutom finnas rudiment af tänder i större eller mindre 

 antal. De nu lef vande formerna fördelas på 4 släkten med ett 

 fåtal säkra arter, men då de flesta äro mycket sällsynta och 

 ej så väl kända, har man ofta tilldelat de vid olika tillfällen 

 gjorda fynden olika namn i tro, att nya okända former före- 

 lågo. Den vanligaste är den atlantiska näbbhvalen, fångst- 

 männens »bottlenose », {Hyperoodon rostratus), som är före- 

 mål för en betydande fångst i norra Atlanten. Undantagsvis 

 kommer den t. o. m. in i Östersjön, hvarest två exemplar 

 strandade vid Furusund 1879. Deras vanliga längd är om- 

 kring 7 — 10 m. Som unga äro de svarta, men ljusna med åren 

 till blygrått och gulhvitt. Den gamla näbbh val hanens kranium 

 företer en viss likhet med kaskelotens, då det har höga ben- 

 kammar bildade af öfverkäksbenen baktill. Framför dessa 

 ligger ock som hos kaskeloten en reservoir med spermaceti, 

 som ökas med åren och är störst hos gamla hanar. Detta 

 släkte har de båda tänderna i spetsen af underkäken snedt 

 framåt riktade. Näbbhvalarne lef va i små hjordar, som hålla 

 väl tillsammans, så att de sällan öfvergifva en harpunerad 

 kamrat, förr än han utandats sin sista suck. De äro utomordent- 

 liga dykare och gå ned till afsevärdt djup samt kunna stanna 

 under vattnet i ända till 2 timmar. Det förefaller alldeles 

 gåtfullt, huru ett luf tandande djur skall kunna hålla sig under 

 vattnet så länge. 



Vid Nya Zéaland har anträffats en stor, nästan helsvart 

 näbbhval, som kallats Berardnis. Det uppgifves om denna, 

 att den skulle ha sina tänder, två på hvardera sidan nära under- 

 käkens spets, rörliga, så att de skulle kunna framskjutas 

 ur tandköttet, när de behöfde användas, vid bläckfiskfångst 

 t. ex., och sen dragas tillbaka igen. Är detta riktigt, vore 

 det något enastående bland däggdjuren, men man känner 

 mycket litet om denna hval. 



