230 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



Det tredje hithörande släktet Stenodelphis (/. Pontoporia) 

 har däremot ryggfena som en delfin och påminner mera om 

 de egentliga delfinerna äfven i andra afseenden på samma 

 gång, som den erinrar om de öfriga floddelfinerna genom sina 

 fria halskotor o. s. v. Äfven den är sj^damerikansk, den är 

 nämligen hemma i La Platå floden. 



Den andra gruppen inom hvalarnes ordning, bardhvalarne, 

 har sitt namn af barderna d. v. p. tunna, långsträckta triangu- 

 lära hornplattor, som från gommen nedhänga i munhålan. 

 Den korta basen är deras fäste vid gommen, yttersidan är 

 rak och slät, innersidan är af sneddad nedåt och bär längs sin 

 kant en tät frans af hårlika bildningar. Dessa barder bilda 

 tillsammans en silapparat, med hvars tillhjälp hvalarne af skilj a 

 ur vattnet de smådjur, som utgöra deras näring. Med den 

 breda skopformade underkäken intager hvalen en mängd 

 vatten med däri innehållna smådjur. Munnen slutes därpå 

 och vattnet silas då ut mellan barderna, hvilkas hårfransar 

 bilda en filtrerapparat, på hvilken alla småkrypen fastna. 

 Genom en rörelse af tungan slickas dessa därefter från bar- 

 derna och befordras ned i svalget. Genom upprepade rörelser 

 af detta slag kunna de största nu lefvande djur lifnära sig af 

 smådjur hvart och ett mätande blott ett fåtal millimeter, 

 men naturligtvis förtäras de milliard vis. 



Af tänder finnes ej hos de vuxna bardhvalarne ett spår, 

 men i fosterstadiet har man lyckats påvisa talrika rudiment, 

 som visserligen aldrig komma till utveckling, men som dock 

 visa, att bardhvalarne härstamma från djur, som ägt tänder. 



Bardhvalarne bilda en vida mera homogen grupp än 

 tandhvalarne, men man kan dock särskilja äfven här tvenne 

 grupper, räthvalar och fenhvalar. 



Den förra gruppen kännetecknas genom frånvaron både 

 af ryggfena och af fåror eller veck på strupen, däremot ha de 

 hithörande hvalarne längre barder. Främst bland dessa 

 märkes Grönlandshvalen {Balcena mysticetus), som nu tyvärr 

 är nästan utrotad, så att endast ett fåtal numera kan fångas 

 hvarje år i polarisen på båda sidor om Grönland. Det är 

 dammoderna, som i detta som så många andra fall bära skulden 

 för en intressant djurforms tillintetgörande. Grönlands-h valen 

 har till sin olycka de finaste af alla slags barder eller s. k. »hval- 

 fiskben», som användes till korsetter m. fl. andra liknande 

 ändamål. Värdet af barderna hos en tämligen fullvuxen 



