232 VETENSKArSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



mörka, en del mer eller mindre ljusa, ofta randiga med borstens 

 färg i öfverenstämmelse härmed från svarta till gråhvita; 

 sejhvalen {B. horealis) 12 till 15 m., blåsvart ofvan, under hvit, 

 svarta barder med hvita borst; vikhvalen {B. acutorostrata) 

 7,5 — 9,5 m. ofvan svart, under hvit med ett hvitt band öfver 

 bröstfenan och hvita barder. Till åtminstone en del af dessa 

 finnas parallelformer i andra haf, men om de äro fullt skilda 

 arter eller ej, är ännu ovisst. Vikhvalens parallellform i 

 Stilla hafvet har t. ex. beskrifvits under namn af B. davidsoni 

 och blåhvalens under namn af B. sulphureus. Den sistnämnda 

 lär bli ännu längre än sin atlantiska frände, alldenstund man 

 mätt ett exemplar, som varit 95 engelska fot långt. 



Det andra fenhvalsläktet, som är utbredt i de flesta haf 

 och äfven finnes hos oss, är knöl h valen {Megaptera nodosa), 

 som kallas så till följd af en hel del knölformiga upphöjningar 

 på hufvudet. Dess bröstfenor äro ofantligt långa (312 cm. 

 eller mera) längre än hos någon annan hvalart, under det att 

 hela djurets längd är 12 — ^15 m. Till sin färgteckning är knöl- 

 h valen ganska varierande, svart till grå med mer eller mindre 

 hvitt. I öfrigt öfverensstämmer knölhvalen ganska nära 

 med föregående släkte till sin byggnad. Båda ha nospartieb 

 af kraniet betydligt kortare än hos räthvalarne och ej på 

 långt när så bågböjdt. Till följd häraf blir munhålans höjd 

 mindre och barderna följaktligen ej så långa. Men till ersätt- 

 ning är hos fenhvalarne underkäks- och struppartierna 

 starkt utvidgningsbara, tack vare de förut omnämnda vecken 

 eller fårorna. Fenhvalarnes barder äro betydligt gröfre till 

 sin textur och därför mindre värdefulla för industriella ändamål. 

 Då tillika dessa hvalars späcklager är tunnare än rät h valarnes, 

 så att deras värde äfven härigenom är mindre, och de dessutom 

 sjunka, när de dödas, fingo de länge lefva tämligen ostörda 

 af människorna, så länge som hvalfångsten bedrefs på det 

 gamla sättet med blott harpun och lans. Men sedan man 

 uppfunnit en metod att skjuta hvalar med kanoner och till 

 projektil använda en i spetsen granatbärande harpun, kom 

 turen äfven till dem och deras större liflighet och snabbhet 

 förmå ej heller rädda dem, då de förföljas med snabbgående 

 ångbåtar. Äfven fenhvalarnes antal har på senare åren af- 

 tagit i oroväckande grad och måhända är ej den dag långt 

 aflägsen, då de öka antalet af de många värdefulla djurarter, 

 som trenom människornas snikenhet och oförstånd utrotats 



