OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 233 



i stället för att blott bli föremål för en med förnuftig hushållning 

 förenlig beskattning och på detta sätt bibehållas så, att de må 

 kunna bidraga äfven till kommande generationers välstånd. 



Förutom hvad nordkaparens historia lärt, visar äfven 

 en annan stor hvalarts öde, att den nyss anförda spådomen 

 tyvärr lätt nog kan blifva besannad. Det är den kaliforniska 

 gråhvalen {Bhachianectes glaucus), som nu ej längre finnes till. 

 Denna intressanta form, som utgjorde en mellanlänk mellan 

 fenhvalar och räthvalar, var omkring 12 m. lång eller något 

 mera, ofta grå till färgen och svartspräcklig med korta, ljusa 

 barder. Den saknade ryggfena, men hade ett par strupfåror. 

 Denna hval lefde förr vid Nordamerikas västkust. Den vis- 

 tades om sommaren ända upp mot Ishafvet, men drog sig 

 söderut om vintern dock alltid hållande sig nära land och gick 

 ofta in på helt grundt vatten. Ja, det berättas t. o. m., att 

 den stundom låg kvar på grund öfver ebbtiden och väntade, 

 till dess floden åter tog den flott, hvilket ingen annan hval 

 vågar eller ens kan göra efter. Gråhvalen beskrifves såsom 

 vildsint, så att den t. o. m. skulle haft för vana att gå till anfall, 

 då den förföljdes och söka slå sönder båten med sin stjärt. 

 Det förtäljdes också många rörande berättelser om, huru 

 gråh valsmodern sökte skydda och försvara sin unge mot fångst- 

 männens blodtörst. Detta hjälpte dock ej. År 1846 började 

 jakten på denna djurart. På ungefär 30 år hade omkring 

 11,000 dylika djur dödats och nu finnes ej en enda kvar. 



Efter denna hastiga öfverblick öfver de nutida hvalarnes 

 viktigaste former torde dessa djurs tillpassningar till lefnads- 

 sättet i vatten lättare framstå. I främsta rummet märkes 

 den långsträckt spolformiga kroppen, som för att göra minsta 

 möjliga motstånd mot vattnet visar en fullständigt glatt yta 

 utan hår. Under öfverhudslagret, som kan vara ända till 

 8 mm. tjockt men ytterst obetydligt förhornadt, följer i regel 

 ej någon fast och afgränsad läderhud, utan blott ett af bindväf 

 och elastiska trådar stödt fett eller späcklager, som tjänar 

 på en gång såsom temperaturskydd och till att minska djurens 

 specifika vikt. På samma gång utgör detta späckskikt ett 

 elastiskt hölje, som skyddar djuret mot de betydande väx- 

 lingar i tryck, som det är utsatt för, när det dyker ned till 

 större djup. Ställförf lyftningen har öfvertagits i all hufvudsak 

 af stjärtfenan, som uppstått såsom sidoflikar af svanshuden 

 och fullkomnats till en halfmånformig tvåbladig propeller, 



