234 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



som till sina verkningar öfvergår allt, livad mänsklig ingeniörs- 

 vetenskap lyckats framställa. Till följd af denna förträffliga 

 lokomotionsapparat äro de båda extremiteti^aren ej längre be- 

 höfliga för ställförflyttningen och det bakre har också så full- 

 ständigt bortreducerats, att det ej längre finnes annat än som 

 inre rudiment. Det främre har återigen ombildats till ett par 

 bröstfenor. Dessa bröstfenor utan naglar eller klor, som skulle 

 vara onödiga, tjäna dock mera som balansorgan och sidoroder än 

 som organ för kroppens framdrif vande genom vattnet. I sam- 

 band härmed är det egentligen blott mellan öfverarmsben och 

 skulderblad, som en egentlig ledgång kvarstår. De öfriga 

 förbindelserna mellan de olika benen äro funktionslösa genom 

 bindväfsband. Därtill har hos en stor del h valar en ryggfena 

 utvecklats, hvilken liksom stjärtfenan är en hudbildning utan 

 skelettstöd och hvars funktion är att utgöra ett balansorgan, 

 ett slags centerbord på öfversidan. Denna ryggfena är också 

 i regel bäst utvecklad hos de skarpaste simmarne. 



För lungandande djur, som lefva i vatten, är det af fördel 

 ju mindre de behöfva dyka upp ötver vattenytan för att kunna 

 andas och med anledning häraf är det en allmän regel, att hos 

 dylika näsborrarne förflyttas till nosens öfversida. Man finner 

 exempel härpå redan bland reptilierna hos vattenormar, kro- 

 kodiler o. s. v. Hos hvalarne har detta gått än längre. Näs- 

 borrarne ha flj^ttats uppåt och bakåt, så att de förefalla ligga 

 midt på hufvudet. Detta medför naturligtvis en förkortning 

 af näsbenen, som kan ske desto bättre, som luktsinnet till 

 följd af lefnadssättet upphört att ha någon särdeles betydelse. 

 I samband härmed har en förskjutning af andra ben försiggått 

 såsom närmare framgår af en direkt jämförelse. För fångsten 

 af bytet och näringsupptagandet i vattnet har ansiktsdelen 

 eller kraniets nosparti i hög grad förlängts i förhållande till 

 hjärnskålen. Käkpartiets byggnad och beväpning är visser- 

 ligen helt olika hos olika hvalar, såsom redan omtalats, bero- 

 ende på af hvad slags byte de lefva. Men den omnämnda för- 

 längningen gör sig alltid märkbar. För att kraniets förbin- 

 delse med den sålunda förlängda nosdelen skall erhålla till- 

 räcklig fasthet lia öfverkäksbenen förlängts äfven bakåt och 

 utbreda sig där, så att de täcka den största delen af pannbenen. 

 Hos en del arter tandhvalar, hos livilka den elastiska kudde af 

 fettväfnad på nospartiet, som utgör ett slags vågbrytare vid 

 deras häftiga sim- och dykrörelser utvecklat sig till ovanlig 



