OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 235 



storlek, höja sig öfverkäksbenen baktill och äfven på sidorna 

 till höga kammar, som utgöra stöd för denna fettbildning. 

 Tydligast framträder detta hos kaskeloter och näbbhvalar. 

 Äfven mellankäksbenet, ehm-u ej tandbärande, och plogbenet 

 förlängas i motsvarande grad som öfverkäksbenen. Nackbenet 

 är mycket stort och sträcker sig upp till kraniets öf versida, 

 där det dels täcker öfver, dels liksom tränger åt sidan hjässbenen, 

 hvilka alltså hufvudsakligen eller endast (hos flertalet tand- 

 livalar) bli synliga på h järnskålens sidor, under det att nackben 

 och pannben mötas på hjässan hos tandh valarne. H järn- 

 skålen blir på grund af dessa förhållanden sammantryckt, 

 kort och bred till sin form. Till dessa egendomligheter kom- 

 mer dessutom hos tandhvalarne en ofta mycket långt gående 

 assymmetri, så att den ena sidans ben äro mycket mera ut- 

 vecklade än den andras. 



En lång och vek hals skulle vara till hinder vid simmandet 

 under vatten och därför har detta parti i hög grad förkortats 

 och de sju kotor, som normalt bilda halsen hos däggdjuren, 

 vare sig denna är kort eller lång, ha blifvit helt tunna och ofta 

 sammanväxa de helt eller delvis sinsemellan. En fast bröst- 

 korg skulle vid dykande till större djup löpa fara att samman- 

 tryckas, och i samband härmed har bröstbenet hos hvalarne 

 reducerats och ref benens förbindelse med så väl kotor som 

 bröstben gjorts mera lös och elastisk. Ryggens kotor äro 

 mycket elastiskt men tillika fast förbundna med hvarandra 

 för att möjliggöra simrörelserna med stjärtfenan. Det skulle 

 bli för långt att ingå på en vidlyftigare skildring af andra 

 h valarnes tillpassningar.^ Må det vara nog att erinra om, 

 att ytteröra saknas, att ögonen äro inrättade för seende i vatt- 

 net, att näsöppningen genom en intressant mekanism kan 

 tillslutas fullständigt, så att intet vatten kan intränga o. s. v. 



Genom en äfven i förhållande till kroppsvolymen mycket 

 stor blodmängd samt i samband härmed en ofantligt rik, del- 

 vis nätformig förgrening af blodkärlen, undanrödjas de olägen- 

 heter, som sammanhänga med att vid hvalarnes dykning 

 andning kan försiggå endast med ganska långa tidsmellan- 

 rum. Men från fysiologisk synpunkt sedt finnas nog åtskilliga 



' En sådan tillpassning till lifvet i vattnet är det förhållandet, att 

 ungarne ha hunnit mycket långt i sin utveckling, då de komma till världen. 

 Detta inses redan af storleksförhållandena. En nyfödd bardhvalunge är 

 omkring V^ och en dylik tandhvalunge stundom ända till ^/c; så lång som 

 modern. 



