236 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



problem att lösa inom li valdjurens grupp, såväl med af seende 

 på andningen, som en del andra lifsfunktioner. 



Då nu hvalarnes afvikelser frän den vanliga däggdjurs- 

 typen äro så många och så i ögonen fallande skulle det ju 

 kunna frågas: äro månne dessa afvjkelser af sådan betydelse, 

 att hvalarne kunna antagas leda sitt ursprung frän andra djur 

 än däggdjur. Härtill kan svaras ett obetingadt 7iej. Olik- 

 heterna kunna nog till synes vara stora, men de bestå i ombild- 

 ning och förskjutning af organ och kroppsdelar mera än i något 

 annat. Så återfinnes t. ex. i hvalarnes kranium, fastän det 

 ser helt annorlunda ut, hvartenda ben som i ett vanligt dägg- 

 djurskranium — intet nytt har tillkommit och intet saknas. 

 Blotta frånvaron af ett organ är föröfrigt ej nog för att motivera 

 ett säreget ursprung, ty om ett djur ändrar lefnadssätt, kan ett 

 organ bli öfverflödigt och på grund häraf reduceras för att 

 måhända slutligen försvinna. Men ofta kvarstanna långa 

 tidrymder efter sedan organen upphört att funktionera för- 

 krympta rester, rudiment, och dessa äga en särdeles stor bevis- 

 kraft, då det gäller att taga reda på det verkliga samman- 

 hanget mellan olika djurformer. Dylika rudiment finnas 

 äfven hos hvalarne och af dem kunna dragas vidtgående slut- 

 satser. Såsom exempel må nu anföras följande. Ehuru 

 hvalarne såsom en tillpassning till lefnadssättet i vattnet äga 

 en glatt, liårlös och körtellös hud, kan man dock påstå, att de 

 härstamma från hårklädda och med hudkörtlar försedda dägg- 

 djur. Rudiment af en hårklädnad finnes nämligen hos de 

 flesta hvalarter åtminstone under fostertiden i form af spridda 

 hår på läpparne och nosen, och åtskilliga arter bibehålla äfven 

 i fullt utveckladt tillstånd ett större eller mindre antal af dessa 

 hår å nämnda ställen. Då inga andra djur än däggdjuren 

 ha hår af dylik beskaffenhet, utgör alltså anförda faktum 

 bevis nog. Körtlar af hudkörtelsnatur förekomma hos hva- 

 larne i ögats bindhinna, som ju blott är en fortsättning af 

 huden, och dessa tillika med mjölkkörtlarne äro ytterligare 

 bevismedel för sammanhanget med däggdjuren liksom fram- 

 förallt fosterutvecklingens gång och hvad därtill hör. Det 

 är äfven lätt att påvisa, att hvalarnes förfäder varit fyrfotade. 

 I vissa fosterstadier kan man se anlagen till bakre extremiteter, 

 ehuru dessa sedan ej komma till utveckling. Ett rudiment af 

 bäcken har man dock träffat hos alla hvalar {utom Platanista?) 

 och ej sällan träffas fasthängande vid detta ett ännu obetyd- 



