OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 247 



ensstämmer med en nutida brednosig tandhvals. Bland annat 

 ger sig detta tillkänna genom mellankäksbenens och än mer 

 öfverkäksbenens stora utveckling bakåt, hvarvid de sistnämnda 

 till stor del täcka öfver pannbenens sidopartier. Bakhufvudet 

 var dock ej rundadt, som hos en nutida tandhval, att döma 

 efter Lydekker's figur utan vertikalt och med en nackkam. 

 Näsöppningarne sitta visserligen långt bakåt som på en vanlig 

 tandhval, men näsbenen äro fortfarande ganska väl utvecklade 

 och skjuta fram som ett kort triangulärt tak öfver näsöppningen. 

 Underkäken har ett ganska stort och bredt kronutskott med 

 bakåtriktad spets. Alla dessa senare karaktärer äro primitiva 

 och peka tillbaka på förfäder af Zeuglodon-artsidt utseende. 

 Tänderna göra detta ännu mera. Framtänderna äro enkla, 

 koniska liksom hörntanden. Mellantänderna ha rynkig emalj 

 och små knölar. De äkta kindtänderna äro hoptryckta trian- 

 gulära med småspetsar utefter bakre och främre kanten som 

 hos Zeuglodon. De hade dubbla rötter, som dock äro mer 

 eller mindre sammanvuxna liksom fallet är hos vissa mellan- 

 tänder, men man har ingen fullständigt bevarad tandserie. 

 Dock kan man tydligen finna, att tandantalet ej är så stort 

 som hos många senare hvalformer. Lydekker antager, att 

 mellantänderna hos Prosqualodon varit fyra och de äkta kind- 

 tänderna omkring sex. Bortsedt från denna tolkning är det 

 dock tydligt, att en ökning af kindtänderna ( ^ mellantänder 

 och äkta kindtänder sammantagna) ägt rum, så att deras 

 antal uppgår till 10 i st. f. det för creodonterna typiska 7 (4 

 mellantänder + 3 äkta kindtänder). 



Den förökning i tandantalet, som sålunda tidigt inträdt 

 hos hvalarne, har man försökt att förklara på olika sätt. Web er 

 framkastade den teorin, att mjölkdentitionen och den per- 

 manenta trädde i verksamhet på en gång, men detta räcker ej 

 till. Kukenthal sökte tyda det såsom en delning af tvårotade 

 tänder i enkelrotade och sålunda fördubbling af antalet. Något 

 sådant ser man dock aldrig,^ men väl att två rötter samman- 

 växa till en, hvilket t. o. m. är en allmän regel hos yngre Squa- 

 lodontidce. Dessutom är att märka, att de äkta kindtänderna 

 redan hos urhvalarne visa tendens till reduktion och denna re- 

 duktion fortsätter tydligen äfven hos en del Squalodo7i4ormeT . 

 Det sannolika är såsom Abel framhållit, att tandökning äger 



^ Utom möjligen hos den miocena eller enligt andra pliocena Sanro- 

 delphis argentinus Burmeistek. 



