OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 249 



tände undersökningar, som man fått klarhet härom, och det 

 mesta och bästa materialet härför har påträffats vid Antwerpen. 



Allra först försvinner den för Squalodon karakteristiska 

 sågtandningen af tändernas fram- och bakkant. Till en bör- 

 jan reduceras den till en pärlbandslik list, som sedan öfvergår 

 till en skarp egg. Tandkronan blir mer och mer rent konisk 

 och roten blir proportionsvis längre och tjockare (både livad 

 dentin och cementskikten angår). De tvårotade tändernas 

 båda rötter sammansmälta, så att den forna tudelningen blott 

 antydes af en längsfåra på in- och utsidan och slutligen för- 

 svinner äfven den.^ Tändernas antal ökas och tänderna i 

 öfverkäk och underkäk gripa in emellan hvarandra, så att en 

 utmärkt fångstapparat på detta sätt bildas. Släktet Scal- 

 dicetus lämnar exempel på denna öfvergång. De äldre (t. ex. 

 8. patagonicus) af dess arter voro just ej större än Squalodon- 

 formerna, men de senare torde ha blifvit ungefär så stora som 

 kaskeloter (t. ex. S. caretti). Hos det miocena släktet Phy se- 

 terida (fr. Antwerpen) försvinner i samband med tändernas 

 förenkling emaljen helt och hållet såsom hos kaskeloten. Redan 

 under miocentiden hinner utvecklingen fortsätta så långt, att 

 Prophyseter (fr. Antwerpen) alldeles saknar tänder i mellankäks- 

 benen och äfven de i öfverkäksbenen tyckas ha haft benägen- 

 het att tidigt utfalla. Hos den miocena Placoziphius (fr. 

 Belgien) hade tänderna alldeles försvunnit från öfverkäken 

 och i stort sedt hade den redan hunnit ungefär till samma stånd- 

 punkt som den nutida Kogia. Utvecklingen från Squalodon 

 till kaskeloter börjar alltså i mellersta miocentiden och hann, 

 såsom Abel påvisat, redan af slutas till öfre miocentiden. 



Lika hastigt gick näbbhvalarnes utveckling. Sedan Squa- 

 lodontiderna hunnit ombildas så långt, att deras tanduppsätt- 

 ning, såsom nämnts, kommit attbeståaf enkla enrotade tänder, 

 inträffade hos vissa former en reduktion af tänderna på ett 

 annat sätt och i samband med en ojämn utveckling af vissa 

 tänder. Denna förändring hade sannolikt sin grund däri, 

 att djuren öfvergingo till att lefva hufvudsakligen eller ute- 

 slutande af bläckfiskar, för hvilkas fasttagande en stark tand- 

 be väpning ej kräfdes. Hos den miocena hvalen Paloeoziphius 

 (fr. Antwerpen) finner man på hvardera sidan i underkäken 

 12—13 enkla och enrotade tänder, men af dessa visar sig det 



' Dock finnes den enl. Kvkenthal ännu hos kaskeloten i embryonala 

 stadier. 



