OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 251 



knöllik förtjockning nedanför kronan. Helt nyligen (1909) 

 har dock True påpekat, att åtminstone hos yngre djur af detta 

 släkte tänderna förete åtskilliga egenskaper, som endast kunna 

 tolkas såsom primitiva karaktärer nedärfda från förfäderna. 

 True konstaterade nämligen, att tio till tolf af de bakerst a 

 tandparen både i öfver- och underkäken hade krökta, något 

 spadlika kronor med rynkig emalj, som höjer sig till mer eller 

 mindre »linear denticles» på inre ytan. Hvarje tand har i 

 regel en liten midtspets och spår af en annan dylik på hvardera 

 sidan. 



På samma sätt har den nyss citerade amerikanske zoologen 

 iakttagit, att äfven hos hvith valen (Delphinapterus) en del 

 tänder äro försedda med bispetsar. Han säger, åtminstone 

 fyra af de bakre tänderna på livar sida i underkäken och kanske 

 äfven några i öfverkäken äro i verkligheten trituberkulära, 

 då de äro fullständiga. Dessa tänders kronor äro något 

 plattade på insidan och krökta inåt med spetsen. Såväl 

 framom som bakom midtpunkten sitter en liten linieformig 

 bispets, som ej når upp till samma plan som midtspetsen. 

 En undersökning af i Riksmuseum befintligt material af hvit- 

 hval kastar ett bättre ljus öfver denna sak och klarlägger en 

 del viktiga och intressanta detaljer angående hvithvalens tän- 

 der. Ser man närmare på de ännu alldeles onötta tänderna af 

 en nyfödd unge, skall man finna, att deras antal är omkring 

 9 i hvar käkhalfva. Af deras läge kan man förstå, att i denna 

 uppsättning ej ingår några framtänder, ty mellankäksbenen 

 äro tandlösa och i underkäkens spetsparti sitta ej heller 

 några tänder. Hörntänder saknas äfvenledes, åtminstone i 

 öfverkäken, ty den främsta tanden där sitter ett godt 

 stycke bakom suturen mellan öfver och mellankäksbenen 

 och är sålunda den främsta mellantanden. De 9 tänder, 

 som hvithvalen har, kunna följaktligen endast utgöras af mel- 

 lantänder (prämolarer) och eventuellt äkta kindtänder (mo- 

 larer). Men då vi of van funnit, att molarerna redan hos 

 ursprungliga livalf ormer hade en tendens att reduceras, är 

 det sannolikast, att dessa 9 tänder hos hvithvalen alla mot- 

 svara prämolarer, hvilka såsom of van anförts redan hos 

 Squalodon ökats till just detta antal. Men likheten inskränker 

 sig ej blott till antalet. En närmare granskning af hvithvalens 

 onötta tandkronor ådagalägger, att, såsom bilden (fig. 5) visar 

 bättre än ord, flertalet förete en omisskännlig öfverensstämmelse 



