OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 255 



då de uppträda, hvilket är själfklart, då det är fråga om 

 rudimenter, tyda hän på tumlarnes härstamning från former 

 med flerspetsade tänder och hvilka sålunda åtminstone i 

 det afseendet likna Squalodontiderna. 



Huru öfriga mera specialiserade delf informer utvecklats, 

 därom har paleontologien ännu ej lämnat några direkta vitt- 

 nesbörd. Men det torde ej vara för djärft att antaga, att 

 deras utveckling försiggått på analogt sätt som de omnämnda 

 formernas. Men differentieringen har hos deras stamformer 

 inträffat tidigare. Hos delfinsläktet Steno är tändernas 

 emalj öfverdrag liksom rynkigt och fåradt i likhet med, hvad 

 förhållandet var hos vissa Squalodontider. Äfven hos en 

 ung grindhval i Riksmuseum visade sig några ännu ej nötta 

 tänder vara försedda med ganska starkt rynkad emalj. Det 

 är ej osannolikt, att genom en undersökning af de onötta tän- 





Fig. 8. liSrde, 19:de och 20-de tänderna i öfverkäkens högra sida af en tuni- 



lare {Phoccena), i öfre bilden sedda från kronan, i denl undre från yttre 



sidan. Efter original i Riksmuseum, 6 gångers förstoring. 



derna hos ungar af en del tandhvalar särskildt sådana, hos 

 hvilka tändernas antal ej mångdubblats, det skulle kunna upp- 

 dagas liknande företeelser som de ofvan för hvithvalen om- 

 talade. Men dylikt material är tyvärr sällsynt och svåråt- 

 komligt. 



Bardh valarnes härstamning är mera höljd i dunkel. Det 

 är omöjligt att tänka sig, att de skulle kunna härleda sig från 

 tandhvalar af någon nu lefvande typ, ty dessa ha alla gått 

 längre i specialisering i vissa fall, t. ex. med afseende på näs- 

 benens reduktion m. m. Det samma gäller äfven om de kända 

 Squalodontiderna. Men å andra sidan bevisa de talrika 



