256 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



tandrudiment, som man träffar lios bardhvalarnes foster, 

 att dessa hvalar härstamma från tandbärande djur och tillika 

 från former, som af någon anledning fått de primitiva dägg- 

 djurens tanduppsättning (frt. ^/a, ht. Vi pni. ^ii, m ^/a ) förenklad 

 till sin byggnad men betydligt ökad till antalet. Förhållanden 

 som ofta gå hand i hand. Man måste tänka sig några urspung- 

 liga däggdjur och då antagligast creodonter såsom första 

 utgångspunkt. Det finnes nämligen så många likheter mellan 

 tandh valarne, särskildt zeuglodonterna och bardh valarne, 

 att dessa ej gärna alla kunna bero blott på parallellutveckling 

 genom tillpassning till lefnad i vattnet. Men under det att 

 zeuglodonterna utbildade sig till fiskätare och vattenrofdjur, 

 får man tänka sig, att bardhvalarnes stamfäder, som utan 

 tvifvel stodo dessa nära, började att lifnära sig af smärre vatten- 

 djur-^, t. ex. smärre räkliknande kräftdjur, Mysis etc, som i 

 riklig mängd förekomma vid kusterna. Välutvecklade tänder 

 voro därvid ej till någon nytta och reducerades till följd häraf. 

 Men då djuren intogo den som sagdt af smärre organismer 

 bestående födan i munnen, kundet detta ej ske annat än till- 

 sammans med vatten. Bytet kunde då för vattnets från- 

 skiljande bäst fasthållas medelst tungans pressande mot gom- 

 men, hvars bakåtriktade tvärveck redan från början kunde 

 vara till stor nytta härvid. Det är nämligen alldeles visst, 

 att creodonterna haft väl utvecklade gomveck, ty sådana 

 finnas hos alla däggdjursordningar, där de ej sekundärt på 

 grund af särskilda skäl bortreducerats (såsom bl. a. just hos 

 tandhvalarne). Men hos rofdjur så väl som hos klöfdjur 

 m. fl. äro de till finnandes. Genom den yttre retning, för 

 hvilken gomvecken genom detta slags näringsupptagande 

 utsattes, eggades de till ytterligare tillväxt och differentierades 

 vidare genom naturligt urval. Sedan de väl utvecklats så 

 långt, att de kunde fungera såsom silapparat d. v. s. hunnit 

 bli barder, fingo djuren med deras hjälp en så riklig tillgång 

 på näring af ifrågavarande slag, att deras tillväxt i hög grad 

 befordrades. Den kunde också till följd däraf, att vattnet 

 är ett bärande element, som ej lägger hinder i vägen för kropps- 

 viktens ökande, fortsätta därhän, att bardh valarne nådde 



^ Till denna divergens i vanor med ty åtföljande olikheter i mun- 

 beväpiiing erbjuda bland andfåglarne de fiskätande, tandnäbbade skrakarne 

 och de med .silapparat i näbben försedda änderna till en viss grad en 

 anologi. 



