OM HVALARNES HÄRSTAMNING. 257 



den jättestorlek de nu ha och som vida öfvergår alla landt- 

 djurs. 



Redan under miocentiden funnos otvetydiga bardhvalar. 

 Alltså medan hufvudmassan af tandhvalar ännu kvarstod 

 på Squalodontidstadiet eller blott jämförelsevis litet diffe- 

 rentierat sig från detta stadium, hade bardh valarnes organi- 

 sationstyp hunnit att utvecklas till ungefär livad den ännu 

 i dag är, ehuru ej fullt så specialiserad. Detta faktum ådaga- 

 lägger, att bardhvalarne ej kunna härledas från Squalodon- 

 tiderna och detsamma framgår tillika däraf, att de senare 

 äro i flera afseenden mera ombildade och från den centrala 

 däggdjurstypen mera af vikande än bardhvalarne äro t. ex. 

 med afseende på näsbenens utveckling o. s. v. Ser man på 

 det väl bevarade kraniet af en miocen bardh val från Argentina, 

 Cetotherium moreni Lydekker, skall man finna, att näsbenen 

 hos detta ha en afsevärd längd och utgöra omkring ^/s af hela 

 kraniets längd. De äro sålunda längre än hos nutida bard- 

 hvalar och erinra till sin skapnad ganska mycket om zeuglo- 

 donternas näsben, liksom ock hela kraniet i sin platta lång- 

 sträckta form, pannbenens utsträckning m. m. påminner 

 om motsvarande hos sistnämnda urhvalar. Allt detta sam- 

 mantaget styrker den förut uttalade hypotesen om bard- 

 hvalarnes härledande från former, som tillika med zeuglo- 

 donterna och delvis parallellt med dem framgingo från creo- 

 donterna. 



Det återstår nu endast att i största korthet vidröra tvenne 

 frågor, som äga ej ringa intresse nämligen orsaken till urhva- 

 larnes plötsliga uppstående och hastiga utveckling under 

 eocentiden och deras därpå följande lika plötsliga försvinnande 

 och utdöende, under det att så att säga sidoskott från dem 

 kvarlefde och utvecklades i skilda riktningar. Med afseende 

 på det första af dessa spörsmål har den engelske paleontologen 

 Dr. Andrews säkerligen med full rätt påpekat den synnerligen 

 viktiga omständigheten, att med utgången af den mesozoiska 

 tidsåldern och före inbrottet af eocentiden den talrika mängden 

 af allehanda stora marina reptilier {Ichthyosaurier,Plesiosaurier, 

 Mosasaurier o. s. v.), som under sekundärtiden svärmade 

 i hafven, utdött, ehuru man ej känner anledningarne därtill. 

 Det eocena hafvet beboddes alltså egentligen ej af några andra 

 ryggradsdjur än fiskar samt några enstaka Rhynchocephala 

 ödleformer. Till följd häraf är det klart, att, om något slag 



Vetenslcapsakademiens Arshok. S. 1910. 17 



