258 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



af landtdäggdjur skulle kunna tillpassa sig för lefnad i vattnet, 

 så skulle där yppa sig utomordentligt gynnsamma utvecklings- 

 möjligheter ej blott till följd af den relativa frihet från mäktiga 

 och farliga fiender och konkurrenter, som hafskräldj urens 

 utdöende medfört, utan äfven genom den rikliga tillgången 

 på föda i form af fiskar och lägre djur, som där erbjöd sig likt 

 ett dukadt bord. Det är också tydligt, att denna närings- 

 tillgång skulle utöfva dragningskraft på de primitiva rofdjur 

 af creodonternas grupp, som sökte sin föda kring stränderna. 

 De sträf vade helt naturligt att blif va delaktiga af vattnets rikedo- 

 mar, antagligen först i sumpmarker och grundt vatten kring 

 flodmynningar och liknande ställen. Men i den mån, som 

 deras tillpassning till lifvet i vattnet blef fullständigare och 

 bättre på det sätt, som of van skildrats, kunde de sträcka 

 sina strof tåg allt längre ut mot hafs vidderna. Vattnet blef 

 så småningom allt mera fullständigt deras nya hemvist, och 

 slutligen blefvo de alldeles oberoende af den jord, där deras 

 förfäder fostrats, ja, den blef dem till och med främmande 

 och farlig, så att de måste undvika hvarje beröring med den. 

 Orsaken återigen till att urh valarne, zeuglodonterna, lika 

 hastigt utdogo, som de uppstått, torde ligga i deras bristande 

 förmåga till fortsatt utveckling och tillpassning, sedan de 

 hunnit till ett visst stadium och uppnått en betydligare 

 storlek. De utgjorde en låg typ, som ej kunde vidare full- 

 komnas. Detta framgår bl. a. af deras obetydligt utvecklade 

 hjärna. Man har nämligen vunnit kunskap om denna dels 

 därigenom, att man vid Fajum i Egypten funnit en naturlig 

 afgjutning af en Zeuglodon-hjärna, och dels genom en annan 

 afgjutning, som af Dr. Andrews åstadkommits i British Mu- 

 seum med tillhjälp af ett kranium af en Zeuglodon. De så- 

 lunda erhållna afgjutningarne både den naturliga och den 

 artificiella ha studerats och afbildats af Prof. G. Elliot Smith. 

 På detta sätt har man kommit till insikt om, att Zeuglodon 

 liksom en mängd af nu utdöda eocena däggdjur hade en mycket 

 liten och särdeles lågt organiserad hjärna. Med sin relativt 

 stora lillhjärna, men svaga storhjärna utan vindlingar och 

 med skaftade luktlober liknade den rätt mycket en reptilie- 

 hjärna och dess vikt beräknades till betydligt mindre än 400 

 gr., kanske snarare närmare 300 gr. I jämförelse härmed 

 bör erinras om, att hjärnan hos nutida livalar är rik på djupa 

 vindlingar och har en betydlig vikt. Hos en tämligen liten tand- 



