BIOGRAFIER. — CARL GUSTAF STYFFE. 291 



ningen tycktes vara så utmärkande. Magister blef han 1845 

 efter att hafva ventilerat en af honom själf författad afhand- 

 Hng »Landtdagen i Malmö år 1669». Det var, jämfördt med 

 hvad som i våra dagar i den vägen presteras, ett mycket 

 blygsamt akademiskt lärdomsprof, omfattande enligt dåtidens 

 bruk endast sexton sidor text (därjämte en bilaga på elfva 

 sidor). I Styffes historiska produktion spelar afhandlingen 

 icke heller någon roll, men det var den tiden mindre vanligt, 

 åtminstone inom det historiska facket, att aspiranten till den 

 filosofiska lagern själf författade sitt specimen; han nöjde sig 

 vanligen med att försvara sexton sidor af något professorns 

 i ämnet lärdomsfoster, som på detta sätt kunda se dagen. 

 Redan ett par år förut, den 27 juli 1843, hade Styffe inskrif- 

 vits som extra ordinarie amanuens i riksarkivet, därtill rekom- 

 menderad af Hans Järta. 



Det var under en märklig brytningstid i riksarkivets 

 historia, som Styffe fann inträde i detsamma. Detta verk 

 räknades den tiden ännu till kungl. maj:ts kansli och sorte- 

 rade efter departementalstyrelsens införande under ecklesia- 

 stikdepartementet. Dessförinnan hade hofkanslern sedan mid- 

 ten af 1600-talet varit dess högste chef, men den närmaste 

 ledningen utöfvades af sekreterarne i riksarkivet, hvilka efter 

 hand vanligen utnämndes till kansliråd och såsom sådana 

 togo säte i kanslikollegium. Flere vare sig såsom arkivmän 

 eller som forskare framstående personer alltifrån Erik Runell- 

 Palmsköld till Carl Adlersparre (f 1825) hade med framgång 

 verkat som riksarkivsekreterare men med 1800-talets början 

 inträdde för arkivet en period af djupt förfall. Adlersparres 

 närmaste efterträdare, O. Sundel och J. G. Liljegren, för- 

 mådde ej upprätthålla de gamla traditionerna. 1810 hade 

 personalen inskränkts till fem personer och vid en omregle- 

 ring af kansliet 1835, då sekreteraren i riksarkivet erhöll titeln 

 riksarkivarie, minskades den till fyra, riksarkivarien, en ak- 

 tuarie samt en förste och en andre amanuens. Till sekrete- 

 rarnes uppgifter hade bland annat en gång hört att afgifva 

 utredningar i åtskilliga administrativa och politiska frågor. 

 Dessa hade i början af 1830-talet i det närmaste upphört och 

 verksamheten bestod väsentligen i att tillhandahålla kansliets 

 expeditioner behöfliga akter, i utdelande till de offentliga 

 biblioteken af boktryckerileveranser samt i besörjande och 

 utdelande af det s. k. årstrycket, liksom till en l)örjan i ut- 



