BIOGRAFIER. — CAEL GUSTAF STYFFE. 293 



skulle användas yngre historiskt bildade och intresserade 

 män, som skulle erhålla sina arfvoden från den disponibla 

 riksarkivarielönen. Planen godkändes af k. maj:t och orga- 

 nisationen ägde bestånd, äfven sedan Järta 1840 flyttat till 

 Uppsala, under ständig brefväxling mellan honom och riks- 

 antikvarien. Efter hand samlades kring den senare en krets 

 af dugande krafter, såsom friherre J. A. Posse, sedermera 

 kammarrättsrådet C. A. Juel, den tidigt aflidne Knut Geijer, 

 sedermera kanslirådet F. A. Dahlgren, R. M. Bowallius m. fl. 

 De äldre handlingarna började ordnas och förtecknas, intres- 

 santa fynd af bortglömda akter gjordes och småningom bör- 

 jade den allmänna meningen ändras till det bättre i fråga 

 om det så länge föraktade verket. 



Det var i denna krets, som den tjugosexårige Styffe in- 

 trädde 1843, och han gjorde sig snart bemärkt som en af de 

 dugligaste ämnessvennerna. Han ägde ock de bästa förut- 

 sättningar för sin nya verksamhet: den obegränsade forsk- 

 ningslusten, den aldrig stillade lärda nyfikenheten, det lyck- 

 liga spårsinnet, som ledde till vackra upptäckter. Han blir 

 säkert en god ackvisition, skref redan samma år riksantikva- 

 rien till Järta och erkännande omdömen gåfvos äfven under 

 de följande åren, låt vara att samtidigt små anmärkningar 

 gjordes på hans »långsamhet och petighet»; han behöfde ryc- 

 kas upp genom praktisk tjänstgöring, hette det en gång, om 

 han skulle kunna öfvervinna sin vestrogotiska senfärdighet 

 och vanan att skrupulöst fundera öfver de allra obetydligaste 

 och likgiltigaste småsaker. 



Äfven en annan för hans nya ställning betydelsefull egen- 

 skap lade Styffe snart i dagen. Den egentlige arkivmannens 

 verksamhet är i viss mån försakande. Han samlar, ordnar, 

 förtecknar, gör kanske stundom upptäckter, och det är andra 

 forskare, som ej sällan få draga nytta däraf. Hans biträde 

 påkallas af andra och sitt stundom med möda förvärfvade 

 vetande får han ställa till andras tjänst. Han behöfver äga 

 ett så att säga rent formellt intresse för sitt arkivs innehåll, 

 för handlingarnas rätta placerande, för det organiska i ett 

 arkivs samlingar. Styffe var ej främmande för denna arkiv- 

 mannens uppgift. Hans välvilja och hjälpsamhet mot råd- 

 frågande forskare eller mot kamrater i verket framhölls en 

 gång af riksantikvarien, och ett ampelt erkännande i den vägen 

 gafs honom några år senare, då i uris professorn Lindblad i 



