294 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



en föreläsning beklagade sig öfver det besvär han en gång 

 haft att få reda på några handlingar i arkivet. »Ser herrarne», 

 fortsatte professorn, »det fanns icke då någon magister Styffe 

 där, som vet allting och går alla tillhanda.» För egen räk- 

 ning gjorde han också excerpter i mängd, framför allt rörande 

 topografi och komraunikationsväsen, men äfven i andra äm- 

 nen, Sveriges förvaltning och skatteväsen, religionsfrihet och 

 yttrandefrihet, icke minst om riksarkivet själft. Dylika excerp- 

 ters fortfarande värde beror på den omsorg och följdriktig- 

 het, med hvilken de äro utförda. Styffes — de befinna sig 

 numera i riksarkivet — äro i det afseendet mycket fullstän- 

 diga och i det stora hela följaktligen ännu i dag användbara. 

 En frukt af dessa forskningar blef afhandlingen »Om Sve- 

 riges kanalbyggnader intill medlet af adertonde seklet». Den 

 utkom 1846 i disputationsform, i sex små af delningar om 

 sexton sidor hvar och med sex olika respondenter. Den är 

 stödd på ett mycket omfattande otryckt källmaterial och 

 bibehåller icke minst därigenom alltjämt sitt värde. ^ Sällsamt 

 nog, med hänsyn till Styffes skaplynne och senare författar- 

 skap, börjar den med en allmänt hållen inledning: »Det lig- 

 ger i naturen af människans väsende, att gemenskapen för 

 henne är den lifsluft, som på en gång utgör villkoret för 

 hennes bestånd och det förnämsta medlet för hennes högre 

 utveckling» o. s. v. Författaren hade meddelat sig om sin plan 

 både med sin närmaste förman och med Järta. Den förre 

 skref därom: »På det hela kunde det icke skada, om han 

 kom att speciminera. Han behöfver något tvång till att 

 ordna och bearbeta sina samlade materialier. I alla händel- 

 ser hoppas jag, att han må kunna bibehållas för arkivet, ty 

 där är han omistlig, måhända icke så mycket genom några 

 planmässigt utförda arbeten, som fastmer genom sin lust att 

 söka och därigenom förvärfva kännedom om arkivets skat- 

 ter . . . Han besväras ännu af åtskilligt, som måste nötas 

 bort, och hans oroligt fikande forskningsförmåga behöfver be- 

 gränsas. Men han besitter mycken historisk specialkunskap, 

 äger därjämte en viss fyndighet och jag har vid många till- 

 fällen sett honom komma de äldre kamraterna till hjälp.» 

 Omdömet synes vara träffande nog, äfven hvad begränsningen 

 vidkommer. 



^ Den slutar redan med 1720-talet och tyckes sålunda aldrig ha blif- 

 vit fullbordad. 



