BIOGRAFIER. — CARL GUSTAF STYFFE. 295 



Om Styffes begåfiiing särskildt för historiskt författar- 

 skap gjorde sig emellertid hans jämnåriga höga föreställningar. 

 En af dem, sedermera adjunkten Thengberg i Uppsala, en 

 ungdomsvän från Skaratiden, önskade honom sålunda 1845 

 lycka icke blott till ett lysande specimen för en docentur 

 utan äfven till en mängd följande arbeten, »bestämda icke 

 att förmultna inom universitetets och bibliotekernas murar 

 utan att spridas bland den läsande allmänheten och hos den 

 om möjligt väcka kärlek till de i vidsträcktaste mening hi- 

 storiska monumenter, på hvilka vårt land är så rikt. Mana 

 fram med mäktiga formler det förflutna ur dess glömda och 

 mossbelupna graf, att det närvarande i skenet af forskningens 

 fackla må vid betraktande af de förbleknade dragen af hvad 

 som varit lära sig inse hvad det själf är! Öppna med djärf 

 hand det gamla språkets förrådshus, att det nya må rikta 

 och smycka sig med dess gyllene skatter, med ett ord, blif 

 en Columbus på historiens haf . . ., i hvars sköte ännu många 

 oupptäckta öar äro belägna!» Någon sådan författare blef 

 visserligen aldrig Styffe; att hans verksamhet i alla fall för vår 

 historiska forskning blifvit af ingripande betydelse, få vi 

 snart tillfälle att visa. 



I slutet af 1844 entledigades Järta på egen begäran från 

 det förordnande han haft att leda riksarkivets verksamhet 

 och riksantikvarien drog sig likaledes därifrån. En tids in- 

 terregnum inträdde, ty, sällsamt nog, i hela Sverige fanns 

 ingen lämplig eller villig att mottaga ämbetet; medlemmarne 

 af riksarkivets »historiska skola» ansågos förmodligen alltför 

 unga och man nödgades gå öfver hafvet för att finna en 

 efterträdare. Redan före Järtas afsked hade riksantikvarien 

 föreslagit, att man skulle vända sig till den finske juris pro- 

 fessorn J. J. Nordström, rättvisligen berömd genom sitt stora 

 rättshistoriska arbete, och som under sommaren nämnda år 

 gjort ett besök i Sverige. En långvarig underhandling in- 

 leddes och under tiden måste riksantikvarien i slutet af 1845 

 på förordnande mottaga chefskapet samt verkställa riksar- 

 kivets flyttning till dess nya lokal i huset n:o 2 vid Skepps- 

 bron. Först 1846 voro alla hinder öfv^ervunna och kunde 

 Nordström utnämnas; i juni detta år tillträdde han sitt äm- 

 bete. Äfven Nordström lärde sig snart att uppskatta Styffes 

 duglighet och förhållandet till honom tycktes att börja med 

 arta sig väl. När fråga blef om förvärfvande för statens räk- 



