304 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



kom första delen af »Bidrag till Skandinaviens historia ur 

 utländska arkiver samlade och utgifna af Carl Gustaf Styffe». 

 Den följdes 1864 af en andra, 1870 af en tredje och 1875 af 

 en fjärde deJ. Femte delen utkom 1884, alltså först sedan 

 Styffe lämnat Uppsala; den bör emellertid gifvetvis behand- 

 las i sammanhang med de föregående. För Sveriges medel- 

 tid hade man en viktig urkundspublikation i Svenskt diplo- 

 matarium, efter Liljegrens död fortsatt af hans efterträdare 

 riksantikvarien B. E. Hildebrand. Men det var ett enskiklt 

 företag, som måste skötas vid sidan af alltmera maktpålig- 

 gande ämbetsgöromål och som följaktligen endast långsamt 

 kunde framskrida; det omfattade därjämte urkunder af alla 

 slag, offentliga såväl som enskilda. Styffe beslöt att börja 

 vid en tidpunkt, dit diplomatariet under den dåvarande ut- 

 gifvaren knappast kunde antagas hinna, och han begränsade 

 sig till de urkunder, som hade betydelse för det offentliga, 

 närmast för den politiska historien. Det skulle nämligen vara 

 en urkuhdspublikation. Materialet samlades i främsta rum- 

 met ur utländska arkiv, framförallt i Köpenhamn, östersjö- 

 städerna, Lybeck, Wismar, Rostock, Stettin, Danzig, Königs- 

 berg, Reval, men äfven från andra tyska städer, hvilka Styffe 

 under upprepade forskningsresor haft tillfälle besöka, och de 

 svenska handskriftssamlingarna fingo också lämna sina bidrag. 

 Sammanlagd t utgaf han på detta sätt omkring 1,100 bref 

 och urkunder. Redan detta var en förtjänstfull gärning, ty 

 de flesta numren voro af verkligt intresse. Men därjämte 

 försåg han sina texter under det anspråkslösa namnet »in- 

 ledningar» med historiska öfversikter af den behandlade pe- 

 rioden, öfversikter, som för hvarje del växte uti omfång och 

 intresse och småningom för öfverskådlighetens skull indelades i 

 kapitel. De utgöra också Styffes förnämsta insats i svensk 

 historieskrifning och på samma gång ännu i dag den förnämsta 

 vetenskapliga behandlingen af vår senare medeltid. Genom 

 sin metod har han dessutom utöfvat ett betydande inflytande 

 på vår nyare historiska forskning; vi ha många gått i skola 

 hos honom. Ingenting är här offradt för frasen, framställ- 

 ningen är så objektiv som möjligt, snart sagdt hvartenda 

 faktinn stödt med en källhänvisning i noterna eller med en 

 hänvisning till de åtföljande texterna, och äfven hypoteserna, 

 som svårligen kunna undvaras i en skildring af vår medeltid, 

 ledsagas regelbundet af bestyrkande omständigheter. Här 



