BIOGRAFIER. — CARL GUSTAF STYFFE. 305 



möter å andra sidan ingen fullt genomarbetad och uttöm- 

 mande historisk framställning; inledningarna, i synnerhet i de 

 tre sista delarne, bestå snarast af hvad man skulle vilja kalla 

 exkurser öfver det ena eller andra ämnet, och med dessa 

 för ögonen tvekar läsaren säkerligen icke hvilket parti han 

 skall taga i den gamla tvisten, om historieskrif ningen hör till 

 skönlitteraturen eller vetenskapen. Visserligen åldras äfven 

 de lärdaste vetenskapliga framställningar af historien och en 

 senare forskning har nog haft både rättelser och tillägg att 

 göra till Styffes inledningar. De komma dock alltid att kvar- 

 stå som vackra förebilder af samvetsgrann forskning och 

 skarpsinnig tolkning. 



Den utförligaste inledningen (330 sidor) åtföljer fjärde 

 delen och gäller Sten Sture den äldres tid. Styffes stil är i 

 allmänhet synnerligt enkel och till och med torr, oratoriska 

 blomster försmår han konsekvent; men i fråga om Sten Sture 

 d. ä. höjer stilen sig på slutet till en viss värme. Har Styffe 

 i sina medeltidsskildringar haft någon hjälte, så har det varit 

 gamle herr Sten. Framställningen af det fjärdedelsårhundrade, 

 hvarunder dennes personlighet behärskade Sverige, blef äfven 

 i annat hänseende af intresse. Författaren hade att taga 

 position dels mot den danska historieskrifningen, som i Palu- 

 dan-Miiller och framför allt i Allen fått så framstående och 

 vältaliga representanter, dels mot den hierarkiska uppfatt- 

 ningen, som i Sverige, när fjärde delen kom ut, haft sin för- 

 nämste målsman i Reuterdahl. Styffe såg i Sten Sture i flere 

 hänseenden Gustaf Vasas föregångare och i rörelserna på hans 

 tid förebuden till de stora brytningar, som under den senares 

 regering inträffade. För den katolska hierarkien hade han 

 ringa sympati och den ståndpunkt han intog var en utpräg- 

 ladt svensk-nationell. Måhända gick han något för långt. 

 Teckningen af konung Hans gjorde honom bekymmer, såsom 

 hans brefväxling med en yngre vän nogsamt visar. Han 

 ville göra det mindre lätt, skrifver han, »att parafrasera Olai 

 Petri beskedliga yttrande om hans fromhet och redlighet», 

 men använde någon gång nog så svaga argument. Det gick 

 måhända här som i hans personliga beröringar. Hade han 

 kommit att fatta motvilja mot någon, hade han svårt att 

 öfvervinna den. I det stora hela torde dock hans grundupp- 

 fattning kvarstå orubbad. Den femte delens inledning stan- 

 nade med Svante Stures död — andra sysselsättningar hade 



Vetenskapsakademiens Ärshok. 8. 1910. 20 



