308 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



för historiska och antikvariska ändamål och sedan testamen- 

 tet efter donatorns död 1882 vunnit laga kraft, beslöt aka- 

 demien, att iitaf större delen af räntorna ena hälften skulle 

 anslås till den ena, den andra till den andra af de angifna 

 uppgifterna samt tillsatte en historisk och en antikvarisk 

 nämnd för att föreslå medlens fördelning. I den historiska 

 nämnden insattes F. F. Carlson, C. G. Malmström och Styffe, 

 och den sistnämnde framträdde med det förslag, som också 

 genomdrefs, att akademien i främsta rummet skulle använda 

 de Bergerska medlens historiska hälft till utgifningen af Axel 

 Oxenstiernas skrifter och bref växling. »Ingen svensk stats- 

 man», yttrade han i en promemoria, »har så länge som Oxen- 

 stierna utöfvat en betydande politisk verksamhet och nedanom 

 tronen har ingen haft det inflytande och anseende, som han 

 under senare delen af sitt lif åtnjöt inom hela den civilise- 

 rade världen. Hans politiska skrifter och brefväxling om- 

 fatta en tidrymd af omkring femtio år, och det finnes knappt 

 någon af Europas gamla stater, hvars historia icke ur hans 

 efterlämnade papper får någon belysning. Ett beslut att 

 samla och utgifva ett urval af hans skrifter och brefväxling 

 skulle därföre icke blott för oss svenskar, då tredje sekular- 

 dagen af hans födelse inom kort inträffar, kunna gälla som 

 en skyldig minnesgärd, hvilket, om det lyckligt utföres, äfven 

 borde bereda en varaktig minnesvård, utan det bör också 

 kunna påräkna deltagande af det öfriga Europas häfdefors- 

 kare.» Men företaget vore också så omfattande och mötte 

 dessutom för själfva samlandet sådana svårigheter, att icke 

 någon enskild kunde åtaga sig detsamma, och det vore dess- 

 utom alltför viktigt att göras beroende af en enda persons 

 lifstråd, äfven om någon funnes, som kunde och ville åtaga 

 sig både det arbete och de kostnader, som det erfordrade. 

 Ville akademien för några år disponera öfver en del af de 

 Bergerska räntemedlen för en dylik publikation, främjade hon 

 följaktligen ett verk, som utan hennes ingripande åtminstone 

 för en längre tid torde blifva ogjordt och hvars vikt svår- 

 ligen torde kunna misskännas. 



Det var en ungdomsdröm, som Styffe på detta sätt skulle 

 se förverkligad. Det var själfklart, att han skulle öfvertaga 

 ledningen liksom uppgöra planen och åt båda uppgifterna 

 ägnade sig den gamle oegennyttigt och med ungdomlig ifver. 

 Efter något vacklande bestämdes planen så, att publikatio- 



