312 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



olämplighet som säte för ett landsarkiv framhöll han skarpt, 

 det var den sämsta lokal för ett arkiv, som man kunde hitta 

 på, och däri kunde han visserligen ha rätt. Så mycket var- 

 mare omfattade han förslaget att lägga ett landsarkiv i Göte- 

 borg och återkom gärna muntligen till detsamma; till och 

 med lokalen hade han utsett : det kunde lämpligen vara skansen 

 Kronan. Han fick väl upplefva k. maj:ts proposition, men 

 icke riksdagens beslut, att ett landsarkiv verkligen skulle 

 förläggas till sistnämnda stad, men det är att hoppas, att 

 han skulle varit belåten med att icke den gamla skansen 

 anvisades för ändamålet, utan att en ny byggnad för det- 

 samma blir uppförd. 



Det var den lärde forskarens händelselösa lif, som Styffe 

 i det stora hela förde, där milstenarna betecknas af utgifna 

 skrifter. I det offentliga lifvet, det politiska eller kommu- 

 nala, deltog han föga eller alldeles icke, för offentliga öfver- 

 läggningar var han nog icke danad, och för praktiska värf, vare 

 sig det gällde affärer eller förströelser, höll han sig främmande. 

 Han ägde en yngre vän, hvars lif liga sinne vid sidan af 

 vetenskapen öfven sökte näring både i praktisk verksamhet 

 och i sporten. »Din kärlek för sjölifvet», skref Styffe en 

 gång från västkusten i karakteristiska ordalag, »oroar mig, 

 särdeles det sista äfventyret, hvilket med förlof sagdt smakar 

 något landkrabba, ty rätta sjömän låta icke sina farkoster 

 kantra. För oss bokmänniskor är vattnet ett fientligt ele- 

 ment, hvilket så mycket som möjhgt bör undvikas till och 

 med vid eldsvådor, de enda tillfällen, då det kan vara till 

 något gagn. Jag för min del finner det lika behagligt att se 

 hafvet från en klippa som från ett linieskepp, äfven i det 

 lugnaste väder, och har här icke varit på sjön mer än ett 

 par gånger för att komma öfver till Koön. Däremot går jag 

 ofta upp på de högsta delarne af ön och ser där så mycket 

 jag önskar af det ofruktbara hafvet, som slukat så många 

 litterära skatter men aldrig, så vidt jag vet, gifvit något ifrån 

 sig. Af landvinningar anser jag också de, som göras från 

 hafvet, vara de intressantaste, liksom de äro de minst blo- 

 diga» och han tillägger ännu ett par ord om »det ödsliga 



