BIOGRAFIER. — CARL GUSTAF STYFFE. 313 



hafvet», som blott var till för fiskare och för att Lättare 

 komma ifrån det ena landet till det andra. 



Styffe framlefde sitt lif ogift. En ersättning fann han i 

 umgänget med vänner och i ett rikt, med r.rskillning ökadt 

 bibliotek, som visst icke ensamt omfattade historia och geo- 

 grafi utan äfven andra vetenskaper. Botaniken intresserade 

 honom äfven på gamla dagar och sista gången vi besökte 

 honom, funno vi honom sysselsatt med några jämförande 

 bibelstudier. Efter öfverflyttningen till Stockholm fann han 

 för öfrigt ett hem dels hos brodern, öfverdirektören Knut 

 Styffe, dels hos kusinen, riksarkivarien Malmström och efter 

 den förres död ägnade honom hans svägerska en kvinnlig om- 

 vårdnad, som han tacksamt fastän efter hvad det sägs, när 

 den en och annan gång kom i konflikt med den gamle ung- 

 karlens vanor, en smula otåligt fördrog. Anspråkslös till 

 karaktären drog han sig undan både för offentliga utmärkel- 

 ser och allt slags offentlig- hyllning. ' Han uppnådde en så 

 hög ålder, att man icke gärna kunde undgå att emellanåt 

 göra den grånade vetenskapsmannen sin uppvaktning eller 

 bringa honom sin välönskan, men han var icke särdeles för- 

 tjust däri. »Jag tänkte nästan med saknad», skref han om 

 sin födelsedag 1900, på den tid, då jag kunde hålla den 



hemlig Nu blir jag liksom ett annat sällsynt 'dyr' 



för min ålder utpuffad af dagbladen.» Hans förströelser 

 utgjordes af resor. Ensam eller i sällskap, för forsknings- 

 syften eller för rekreation, hade han besökt flera af Europas 

 länder och i Sverige uppsökte han om somrarne gärna väst- 

 kusten eller ännu hellre Sköfde, där han kunde bo så, att 

 han icke såg något hus utan endast hade »gröna trän och 

 den blåa himmelen» framför sina fönster. Vi ha i det före- 

 gående mer än en gång talat om hans hjälpsamhet mot forskare. 

 Hans brefväxling med de lärde både inom och utom Sverige 

 vittnar om, huru han äfven skriftligen, så länge krafterna 

 räckte, stod till reds att dela med sig af sitt rika vetandes 

 skatter och han saknade ej erkännande därför. Du har ej 

 ringa del i de förtjänster mitt arbete möjligen kan äga, skref 

 L. A. Anjou till honom en gång om sin »Svenska kyrkore- 

 formationens historia», till hvilken Styffe lämnat många viktiga 

 upplysningar och källhänvisningar. Men tillmötesgåendet in- 



* En honom 1893 af juridiska fakulteten i Uppsala erbjuden juris 

 doktorsvärdighet afböjde han. 



