348 VETENSKAPSAKADEMIENS ÅRSBOK. 1910. 



planläggningen af arbetena och framställningsformens brist 

 pa koncentration, allt visar, att den gamla kraften ej längre 

 räckte till. Dock gjorde Areschoug äfven under dessa ar- 

 betens gång en del goda upptäckter, vi tänka närmast på 

 fyndet af hydatodliknande organ i mangroveväxternas blad, 

 som han ville tyda som saltafsöndande organ, måhända med 

 rätta. 



En för den energiske gamle forskaren karaktäristisk de- 

 talj må här ej heller förbigås, nämligen huru han, sjuttioårig, 

 började sätta sig in i mikrotomteknik och själf pysslade 

 med sina paraffininbäddningar. Obekväm i handlaget hade 

 han alltid varit och det dröjde visserligen ej heller länge, 

 förrän han härvid fick bistånd af yngre krafter, men redan 

 detta, att vid så gamla år ge sig i lag med en helt ny och 

 för honom säkerligen ganska komplicerad teknik, visar ju lika- 

 fullt en andlig elasticitet, som många sjuttioåringar kunde 

 afundas. 



In i det sista var Areschougs intellekt klart och forskar- 

 glöden fanns där in i sena hösten. Så arbetade Areschoug 

 under sina sista lefnadsår med ett helt nytt uppslag, som 

 han tänkt få färdigt för Fysiografiska Sällskapets minnesskrift 

 med anledning af Linnéjubileet 1907, hvilket dock aldrig blef 

 honom förunnadt. Härom skrifver han i ett bref af den 17 

 december 1906 till professor Nathorst: 



»Dessvärre lär nog ej den af mig till festskriften anmälda 

 afhandlingen blifva färdig inom den föreskrifna tiden. Det är 

 nämligen ett hittills så godt som förbisedt, men, som det åt- 

 minstone förefaller mig, synnerligen intressant, men mycket 

 omfattande ämne, som jag valt för min undersökning, näm- 

 ligen om skyddsanordningarna mot köld i de för kölden mest 

 känsliga årsskotten af nordiska vedväxter. Jag har redan 

 undersökt så godt som alla nordiska vedväxter och ett myc- 

 ket stort antal sådana växter, som ej äro inhemska, men som 

 här i Lund kunna utan skydd öfvervintra, jämte ett 40 — 50 

 tal tropiska vedväxter. Men dels anser jag mig behöfva be- 

 tydligt vidga antalet af de sistnämnda, dels har jag på senare 

 tiden kommit underfund med, att mot vinterns annalkande 

 vissa förändringar inträda i barken, analoga med dem i öfver- 

 vintrande blad af nordiska växter. För att nu öfvertyga 

 mig om, huruvida dessa förändringar försvinna eller upphöra 

 under andra vegetationsperioden, behöfver jag taga nästa 



